16.12.24
22-ц/812/1750/24
Єдиний унікальний номер судової справи 489/6157/23
Номер провадження 22-ц/812/1750/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

16 грудня 2024 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Ямкової О.О., 

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі: 
позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Школьніковою Іриною Борисівною, рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 24 вересня 2024 року, під головуванням судді Коваленка І.В., в приміщені цього ж суду о 10 год. 53 хв., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 2017 року по 2019 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та є батьками малолітньої дитини – дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
З грудня 2019 року сторони припинили стосунки та спільне проживання, оскільки відповідач зловживала спиртними напоями, вчиняла сварки та бійки.
Після розірвання відносин малолітня дитина залишилася проживати разом з позивачем.
В подальшому заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15 квітня 2021 року місце проживання малолітньої доньки сторін визначено з позивачем. 
Відповідач ОСОБА_3 не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться станом здоров`я, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не бере педагогічної, матеріального, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дочки. 
На думку позивача, зазначені факти, як кожен окремо, так і в їх сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїх обов`язків. У зв`язку чим позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду. 
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24 вересня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Судом попереджено відповідача ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини та покладено на Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у межах повноважень органу опіки та піклування.
Судове рішення мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на відповідача, адже позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку відповідача на краще неможливо, і лише за наявності вини в її діях. Водночас докази у даній справі не дають підстав для однозначного висновку стосовно підтвердження цих обставин. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Школьнікову І.Б., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
При цьому, доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, що викладені в позовній заяві.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні від 16 грудня 2024 року апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.
Відповідач ОСОБА_3 , належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради та Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та представників третіх осіб.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін, з огляду на таке.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України. 
Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від  17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
При вирішенні цього спору суд, керуючись принципом верховенства права, розглядає справу відповідно до Конституції України; норм сімейного законодавства; міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.10 ЦПК України).
Конституція України забороняє втручання в особисте і сімейне життя фізичних осіб, крім випадків, передбачених нею (статті 32), та проголошує, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51).
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно зі ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
За положеннями ч.ч.2,4 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Зі змісту пп.2-5 ч.1 ст.164 СК України вбачається, що суд може постановити рішення про позбавлення батьківських прав, у випадках, коли батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.
При цьому, слід зазначити, що за положенням ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення батьків батьківських прав.
Також, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/1.
До того ж, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Законом України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року закріплене право кожної дитини проживати в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків (ст.111 вищевказаного Закону України), а також наголошено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини, та визначено обов`язок держави надати батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей (ст.112 вищевказаного Закону України).
Європейський Суд з прав людини при розгляді конкретних справ неодноразово наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції, якщо воно не відповідає законним цілям і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві».
Фактичне розірвання сімейних зв`язків, що означає позбавлення дитини її коріння, може бути виправдане лише за виняткових обставин, має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року, п.39,47-50 та інші справи, зазначені в цьому рішенні).
В світлі зазначених норм міжнародного та національного законодавства, у даній справі необхідно визначити наступне: чи є доведеним факт ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків; чи є залишення у ОСОБА_3 батьківських прав насправді небезпечним для життя, здоров`я і морального виховання дитини; чи є ці обставини винятковими, а розірвання сімейних стосунків – єдиним способом їх розв`язання; чи надавалась ОСОБА_3 конкретна цільова підтримка.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).
Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15 квітня 2021 року визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 (а.с.10-12).
З акту про проживання від 24 вересня 2023 року, складеного головою правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Імпульс» Велічінським В.В., вбачається, що ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_4 проживають за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 проживає за вказаною адресою з дня народження та виховується тільки батьком (а.с.13). 
Згідно з довідкою Закладу дошкільної освіти №17 Управління освіти Миколаївської міської ради від 30 листопада 2023 року за №60, ОСОБА_4 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , є вихованкою Закладу дошкільної освіти №17 та відвідує логопедичну групу №10 з листопада 2023 року. За цей період батько дитини приймав активну участь у вихованні та житті доньки. Мати дівчинки в заклад дошкільної освіти не приходить, батьківські збори та заходи для батьків не відвідує (а.с.40). 
Відповідно до наявного у справі висновку про доцільність розв`язання спору від 18 квітня 2024 року за №4403/02.02.01-22/04/012/24, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважає за доцільне позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_3 у відносно її доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У висновку зазначено, що відділення поліції №2 листом від 29 березня 2024 року, на адвокатський запит підтвердило, що відносно ОСОБА_3 порушено досудове провадження №12019150040004501 від 06 грудня 2019 року за ч.1 ст.125 КК України.
Також вказано, що ОСОБА_3 вже притягувалась до кримінальної відповідальності 19 квітня 2016 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України – заподіяння в нетверезому стані тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу. ОСОБА_3 притягалась і до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.173 КУпАП – дрібне хуліганство, та має боргове зобов`язання перед банківською установою. 06 квітня 2020 року, 11 вересня 2023 року були припинені адміністративні провадження, у зв`язку із закінченням строків накладення стягнення щодо вчинення домашнього насильства за ч.1 ст.173-2 КУпАП (справа №489/6549/19) та дрібного хуліганства за ст.173 КУпАП (справа №489/3118/23).
Зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були присутніми на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, яке відбулося 12 квітня 2024 року. ОСОБА_3 висловила претензії ОСОБА_1 та підтвердила, що не займається вихованням та утриманням доньки ОСОБА_5 (а.с.59-61).
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, взявши до уваги вищенаведені положення закону та обставини конкретної справи, необхідно виходити з того, що при вирішенні вказаного питання необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком або матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Позивач, в обґрунтування своїх вимог про позбавлення батьківських прав відповідача посилався на невиконання ОСОБА_3 батьківських обов`язків, а саме, що остання життям дитини не цікавиться, не навідує та не спілкується з донькою, матеріальної допомоги не надає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не цікавиться її розвитком та досягненнями.
На думку колегії суддів, обставини, на які посилається ОСОБА_1 , як на підставу заявленого позову, а саме невиконання матір`ю батьківських обов`язків, не знайшли належного підтвердження. До того ж, у цій справі колегія суддів зауважує на необхідності врахування об`єктивних причин неможливості активної участі одного з батьків у житті дитини, зокрема, проживання в іншій місцевості (про що було заначено в судовому засіданні), що може вказувати про недоведеність позивачем свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.
При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач умисно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.
Також, матеріали даної справи не свідчать про байдуже ставлення відповідача до забезпечення своєї доньки та до факту позбавлення батьківських прав. 
Відсутні відомості і про дослідження органом опіки та піклування ефективності інших менш суворих альтернативних заходів впливу, ніж роз`єднання сім`ї, як того вимагають європейські стандарти для вирішенні питання пропорційності втручання у сімейне життя.
Аргументи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 протягом тривалого часу свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, а саме: батьківського піклування та батьківської турботи до дитини не виявляє, станом здоров`я дитини не піклується, фізичний та моральний розвиток дитини не підтримує, необхідних умов для проживання дитині не забезпечує, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідача. 
При цьому, стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
До того ж, посилання на те, що ОСОБА_3 не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставною скасування судового рішення, оскільки простої бездіяльності з боку матері дитини недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. 
Щодо висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то суд першої інстанції правильно виходив з наступного.
У ч.ч.5,6 ст.19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Так, відповідно до вищевказаного висновку Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважає за доцільне постановити судове рішення, яким позбавити батьківських прав відповідача.
Разом з тим, висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , який носить рекомендаційний характер, не містить обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, а тому відповідно до ч.6 ст.19 СК України районний суд обґрунтовано не погодився з цим висновком.
Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що орган опіки та піклування обмежився лише доказами щодо умов проживання створених для дитини позивачем, відомостями щодо участі батьків у вихованні дилини наданих дошкільним закладом та відомостями щодо кримінального провадження та справ про адміністративні правопорушення відносно відповідача, які, як встановлено в ході розгляду справи з пояснень сторін, закриті, або не мають відношення до даного спору.
Також колегія суддів не приймає до уваги пояснення свідка ОСОБА_6 про те, що вихованням малолітньої дитини займається лише батько, а мати дівчинки участі у її вихованні та утриманні не приймає, оскільки самі по собі зазначені свідком обставини щодо того, що відповідач не у достатній мірі спілкуються з дитиною, не забезпечує її матеріально, не бере участь у вихованні, не можуть бути достатньою підставою для позбавлення батьківських прав.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені ч.1 ст.164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини, відсутні. Мати бажає спілкуватись та піклуватися про дитину, проти позбавлення батьківських прав в судовому засіданні суду першої інстанції заперечувала, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. Доказів, які свідчать про постійне ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, її винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками, суду не надано. Також не доведено неможливості зміни поведінки мати у кращій бік. 
За такого, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача ОСОБА_3 брати участь у вихованні доньки та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення її батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав.
Інші докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що дійсно на сьогодні немає необхідності позбавляти ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав за встановлених обставин не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті прецедентної практики ЄСПЛ.
Водночас обставини цієї справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, налагодити контакт з дитиною, брати участь у її вихованні, розвитку та піклуванні, про що правильно зазначив і суд першої інстанції. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що залишення поза увагою попередження про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі №149/2510/21 (провадження №61-7010ск22), від 09 червня 2023 року у справі №591/6037/21 (провадження №61-4524ск23). 
Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. 
На думку колегії суддів, оскаржуване судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення даної справи.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Школьніковою І.Б., залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Школьніковою Іриною Борисівною,– залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24 вересня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                В.В. Коломієць

                                                               О.О. Ямкова 

Повний текст судового рішення
складено 17 грудня 2024 року