ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 року	Львів	Справа № 461/4153/24 пров. № А/857/17178/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                  Шинкар Т.І., 
суддів                                                                      Іщук Л.П., Обрізко І.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 червня 2024 року (головуючий суддя Волоско І.Р.), ухвалене у відкритому судовому засіданні м. Львові у справі № 461/4153/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до   Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради про скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

21.05.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради, в якому просив: скасувати постанову серії РАП №2370312164 від 26.04.2024 року, а справу про адміністративне правопорушення закрити.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17 червня 2024 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на проміжку майданчика для платного паркування відсутня табличка 7.17 (Особи з інвалідністю), відтак на вказаному майданчику не передбачені місця для осіб з інвалідністю, а отже майданчик для паркування не відповідає вимогам пункту 22 Правил паркування. Суд першої інстанції вказав, що  у зв`язку з відсутністю місць для безоплатного паркування на майданчику по АДРЕСА_1 , таким місцем вважається місце, на якому здійснив паркування водій, який перевозив особу з інвалідністю, тобто ОСОБА_1 . 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Департамент міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 червня 2024 року та ухвалити рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що твердження позивача про відсутність на даному паркувальному майданчику спеціально визначених місць  для паркування транспортних засобів, яким керують водії з інвалідністю або водії, що перевозять осіб з інвалідністю, є неправдивими. Скаржник вказує, що особам з інвалідністю дозволяється безоплатно паркувати транспортний засіб лише на спеціально відведених місцях на платних паркувальних майданчиках, а в решті випадках - оплачувати на загальних підставах. Скаржник зазначає, що стоянка транспортного засобу, який належить позивачу на відведеному для платного паркування майданчику починаючи з 15 год. 32 хв. у відповідності до вимог примітки до ст. 152-1 КУпАП, вважається неоплатою вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування. Скаржник вказує, що постанова про накладення адміністративного стягнення містить всі необхідні докази вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення і як наслідок підстави для звільнення останнього від адміністративної відповідальності відсутні. Скаржник зазначає, що відповідно до чинного законодавства на інспектора з паркування не покладено обов`язок з`ясовувати всі обставини правопорушення , а тому винесення постанови без участі позивача не обмежувало його права.
Враховуючи положення  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з  ст.242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам  статті 242 КАС України  відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення серії РАН №2370312164 від 26 квітня 2024 року позивача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1  ст. 152-1 КУпАП  та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 200,00 грн.
Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності як належного користувача за яким, згідно з Єдиним державним реєстром транспортних засобів на дату винесення постанови, зареєстровано транспортний засіб HONDA, державний номерний знак НОМЕР_1 , та яким 12 квітня 2024 року о 15:32 год. було здійснено паркування в межах відведеного майданчика для платного паркування, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Єфремова, код майданчика для платного паркування В4026, без проведення оплати вартості послуг з користування таким майданчиком в зоні дії знаку 5.42.1 «Місце для стоянки» з табличками 7.14 «Платні послуги», 7.6.4 «Спосіб поставлення транспортного засобу на стоянку», 7.4.6. «Час дії» та як наслідок вчинено адміністративне правопорушення передбачене ч.1  ст. 152-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Не погоджуючись з вищевказаною постановою ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правові та соціальні основи дорожнього руху визначені  Законом України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 3353-XII) відповідно до статті 14 якого учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього  Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.
Згідно з  статтею 53 Закону № 3353-XII  юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів, несуть відповідальність згідно з законодавством України.
Відповідно до положень  статті 52-2 Закону № 3353-XII  при розміщенні транспортних засобів на майданчику для платного паркування особи, які розміщують транспортні засоби на такому майданчику, оплачують вартість послуг з користування майданчиком для платного паркування транспортного засобу згідно з тарифом, встановленим органом місцевого самоврядування відповідно до порядку формування тарифів на послуги з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Інспекторам з паркування забороняється приймати грошові кошти у готівковій формі в рахунок оплати вартості таких послуг та/або в рахунок оплати штрафів, накладених на місці вчинення правопорушення.
Положення частини першої цієї статті не застосовуються у випадках, визначених частинами шостою та сьомою  статті 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»  щодо місць для безоплатного паркування, а також до осіб та транспортних засобів, які відповідно до  закону  та/або рішення відповідної міської, селищної, сільської ради звільняються від оплати вартості послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів на спеціально відведених (позначених) на цих майданчиках місцях.
Відповідно до частин 6 та 7  статті 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 № 875-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі  Закон № 875-XII) власники спеціально обладнаних чи відведених майданчиків для паркування забезпечують виділення та облаштування в межах майданчиків місць для безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю. Водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, у тому числі на транспортних засобах, що належать підприємствам, установам, організаціям, які здійснюють діяльність у сфері соціального захисту населення, та громадським об`єднанням осіб з інвалідністю, мають право на встановлення на транспортному засобі розпізнавального знака «Водій з інвалідністю» та під час перевезення осіб з інвалідністю користуються всіма перевагами, що надаються водіям з інвалідністю. Водії, які керують транспортними засобами, на яких встановлений розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю», повинні мати при собі документи, що підтверджують інвалідність водія або одного з пасажирів. Кількість місць, призначених для безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, становить не менше 10 відсотків загальної кількості місць на спеціально обладнаних чи відведених майданчиках для паркування, але не менше одного місця з позначенням таких місць відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою.
Якщо власники спеціально обладнаних чи відведених майданчиків для паркування не забезпечили виділення та облаштування місць, призначених для безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, такими місцями на відповідних майданчиках вважаються місця, на яких розміщені транспортні засоби, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю.
Місця для безоплатного паркування транспортних засобів, передбачені частиною шостою цієї статті, також виділяються на спеціально обладнаних чи відведених майданчиках, у тому числі біля житлових будинків (крім індивідуальних житлових будинків) та інших будівель, їх власниками/співвласниками (управителями) або орендарями, на проїзних частинах автомобільних доріг і тротуарах (із числа місць для зупинки та стоянки транспортних засобів) - органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування (суб`єктами господарювання, якщо їм у встановленому порядку передано відповідні частини доріг і тротуарів для ведення господарської діяльності) з позначенням таких місць відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою (частина 8  статті 30 Закону №875-XII).
Механізм надання пільг власникам транспортних засобів, зазначеним у частині 6  статті 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», на безоплатне паркування на спеціально обладнаних чи відведених майданчиках для паркування (далі - безоплатне паркування) і на безоплатне зберігання на автостоянках, на яких надаються послуги із зберігання транспортних засобів визначено Порядком надання пільг водіям з інвалідністю, водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у тому числі транспортними засобами, що належать громадським організаціям осіб з інвалідністю, підприємствам, установам, організаціям, які провадять діяльність у сфері соціального захисту населення, на безоплатне паркування і зберігання транспортних засобів, затвердженим  Постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 2011 року № 585  (далі-   Порядок №585).
Відповідно до пункту 2 Порядку №585 право на безоплатне паркування і зберігання транспортних засобів надається водіям з інвалідністю, водіям, які перевозять осіб з інвалідністю (далі - водії).
Аналогічні положення закріплені пунктами 26, 29 Правил паркування транспортних засобів, затверджених  Постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1342.
Відповідно до пункту 22 вказаних Правил на майданчиках для паркування обов`язково облаштовуються місця (в обсязі не менше 10 відсотків загальної кількості, але не менш як одне місце) передбаченого стандартами розміру, позначені дорожніми знаками та дорожньою розміткою для паркування транспортних засобів, зазначених у частині шостій  статті 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». Відстань від в`їзду на майданчик для платного паркування до найближчого такого місця не повинна перевищувати 50 метрів.
Згідно з пунктом 4 Порядку №585 документом, що посвідчує право на безоплатне паркування транспортного засобу, є пенсійне посвідчення або посвідчення отримувача державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, або посвідчення особи, яка одержує державну соціальну допомогу відповідно до  Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, в яких міститься запис про інвалідність.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що матеріалами справи підтверджується, що позивач здійснював перевезення сина ОСОБА_2 , який має інвалідність з дитинства.
Відповідно до положень частини 1  статті 152-1 КУпАП  порушення правил паркування транспортних засобів, у тому числі неоплата вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування за кожну добу користування, - тягне за собою накладення штрафу в двадцятикратному розмірі від вартості однієї години послуги з користування тим майданчиком для платного паркування транспортних засобів, на якому знаходиться транспортний засіб у момент порушення
Відповідно до примітки до  статті 152-1 КУпАП  під неоплатою вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування слід розуміти неоплату вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування транспортних засобів більш як за 10 хвилин користування майданчиком для платного паркування транспортних засобів (крім майданчиків, обладнаних автоматичними в`їзними та виїзними терміналами, на яких оплата відбувається під час виїзду з майданчика).
Суб`єктом правопорушення, передбаченого частинами першою, другою та восьмою цієї статті, є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення (момент паркування), а в разі фіксації зазначеного правопорушення в режимі фотозйомки (відеозапису) - відповідальна особа, зазначена у частині 1  статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України. У разі внесення змін до постанови про накладання адміністративного стягнення з підстав, встановлених абзацом 3 частини 1  статті 279-3 цього Кодексу, суб`єктом правопорушення може бути особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, зафіксованого в режимі фотозйомки (відеозапису).
Положення частини першої цієї статті не застосовується у випадках, визначених частинами шостою та сьомою  статті 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»  щодо місць для безоплатного паркування, а також до осіб, які відповідно до  закону  звільняються від сплати вартості послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів.
Відповідно до пункту 6 Правил №1342 контроль за виконанням цих Правил здійснює уповноважений підрозділ Національної поліції у частині забезпечення безпеки дорожнього руху на майданчиках для паркування та посадові особи виконавчого органу сільської, селищної, міської ради у частині контролю за станом благоустрою, інспектори з паркування у частині контролю за дотриманням правил паркування (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування).
Згідно зі  ст. 279-1 КУпАП  у разі якщо адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксовано в автоматичному режимі або якщо порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а також у разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, встановлює відповідальну особу, зазначену у частині 1  статті 14-2 цього Кодексу.
Згідно з положеннями  статті 14-2 КУпАП України  адміністративну відповідальність за порушення правил паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів з функціями запису, зберігання, відтворення і передачі фото-, відеоінформації), несе відповідальна особа - фізична особа.
Відповідно до примітки до зазначеної статті, режим фотозйомки (відеозапису) передбачає здійснення уповноваженою посадовою особою фото/відеофіксації обставин порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів, а саме: дати, часу (моменту), місця розташування транспортного засобу по відношенню до нерухомих об`єктів та/або географічних координат, інших ознак наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього  Кодексу. При здійсненні фотозйомки обов`язковою є наявність не менше двох зображень транспортного засобу, отриманих з різних або протилежних ракурсів, а в разі фіксації порушення, що полягає у неоплаті вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування в межах населеного пункту, в якому не впроваджена автоматизована система контролю оплати паркування, обов`язковою є наявність додаткового зображення (зображень), що фіксує відсутність документа про оплату послуг з користування майданчиком для платного паркування під лобовим склом транспортного засобу.
Відповідно до  статті 7 КУпАП України  ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог  статті 245 КУпАП  відповідно до  статті 280 КУпАП  орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 251 КУпАП  визначено перелік фактичних даних в справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному  законом  порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Виходячи із змісту пункту 1  статті 247 КУпАП  обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Судом апеляційної інстанції досліджено матеріали справи, зокрема, фотознімки. З наведених фотоматеріалів видно, що автомобіль обладнаний знаком «водій з інвалідністю».
Так, на таких фото зафіксовано стоянка автомобіля позивача, яка здійснена на паркувальному місці, яке не визначено як місце паркування для осіб з інвалідністю.
Слід зауважити, що матеріали справи містять схему організації дорожнього руху, на якій відображено платний пакувальний майданчик по вул. Єфремова в місці паркування транспортного засобі позивача. Однак з фотоматеріалів, на яких зображений транспортний засіб позивача, як це правильно встановлено судом першої інстанції, не вбачається наявність місць для паркування осіб з інвалідністю, отже такий майданчик для паркування не відповідає вимогам п.22 Правил паркування, що давало позивачу  право здійснити паркування транспортного засобу у місці, де такий був припаркований.
Відповідачем не доведено, що відстань від в`їзду на майданчик для платного паркування до найближчого місця для транспортного засобу, зазначеного у частині шостій  статті 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»,  не перевищувала 50 метрів, як це передбачено п.22 Правил. 
Суд апеляційної інстанції також зауважує, що в оскаржуваній постанові про накладення адміністративного стягнення не зазначено, що до такої додаються фотофайли, на яких зафіксовано оспорюване правопорушення, яке ставиться  позивачу у вину.
При цьому, саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення, а постанова про накладення адміністративного стягнення не може вважатися беззаперечним доказом вчинення правопорушення, оскільки така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.
Лише фіксація саме вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а не притягнення його до адміністративної відповідальності, підтверджує правомірність накладення відповідачем адміністративного стягнення та буде вважатися належним доказом по справі.
За таких обставин, на підставі системного аналізу законодавчих положень, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1  статті 152-1 КУпАП, не доведено дотримання при винесені постанов про накладення адміністративного стягнення вимог статей  245  та  280 КУпАП  щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її в точній відповідності з  законом, що призвело до порушення прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у  статті 268 КУпАП, а відтак оскаржувана постанова винесена без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), а тому суду першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.
Статтею 77 КАС України  встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1  статті 90 КАС України  суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви задоволення позову, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів, повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -                                  
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 червня 2024 року у справі №380/4153/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню. 

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко