ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
07 листопада 2024 року
м. Київ
справа № 990/13/24
провадження № 11-117заі24
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Кривенди О. В.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Короля В. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Погрібного С. О., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.
розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє через адвоката Іщенко Юлію Артурівну, на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 травня 2024  року (суддя-доповідач Стрелець Т. Г., судді Єзеров А. А., Стеценко С. Г., Шарапа В. М., Тацій Л. В.) у справі за її позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) про визнання протиправним та скасування рішенняі
ВСТАНОВИЛА:
1. У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 27 листопада 2023 року № 26/ко-23 про визнання судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді (далі також Спірне рішення).
Прохання мотивує тим, що Спірне рішення відповідач ухвалив усупереч вимогам Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 (далі - Положення № 143/зп-16).
Вважає, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, має право оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України), бо це рішення породжує правові наслідки та обов`язки, пов`язані з установленням факту невідповідності судді займаній посаді. 
2. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою
від 27 травня 2024 року на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України закрив провадження у справі № 990/13/24 за позовом ОСОБА_1 до ВККС про визнання протиправним та скасування рішення ВККС від 27 листопада 2023 року № 26/ко-23 про визнання судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді.
Судове рішення мотивоване тим, що визначальними та остаточними висновками у межах кваліфікаційного оцінювання щодо підтвердження або непідтвердження суддею здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді є саме висновки ВРП, які можуть спричиняти настання певних правових наслідків для судді, а не рішення ВККС, яке, власне, має рекомендаційний характер для ВРП, тому Спірне рішення є тим рішенням, яке на стадії підбиття підсумків кваліфікаційного оцінювання ВККС не може бути окремим (самостійним) предметом судового розгляду.
3. ОСОБА_1 не погодилася із цим рішенням і подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Свої вимоги мотивує тим, що Спірне рішення ухвалене внаслідок здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, стосується прав, свобод та інтересів позивачки, породжує для неї ( ОСОБА_1 ) правові наслідки та обов`язки, оскільки встановлює факт невідповідності судді займаній посаді і є підставою для внесення ВККС рекомендації до ВРП про звільнення її з посади судді. Тому Спірне рішення є таким, що безпосередньо порушує права позивачки.
Вважає, що рішення Комісії, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене з підстав, передбачених статтями 88 та 101 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ). Разом із тим у Спірному рішенні не наведено посилання на визначені цим Законом підстави його ухвалення, що у розумінні статей 88, 101 Закону № 1402-VІІІ і пункту 40 розділу ІІІ Положення № 143/зп-16 зумовлює можливість його оскарження в судовому порядку.
Доводить, що висновок суду першої інстанції про те, що Спірне рішення не може бути самостійним предметом судового розгляду, оскільки має рекомендаційний характер, є помилковим і таким, що суперечить праву судді оскаржити таке рішення, а отже - обмежує доступ до правосуддя.
Мовить в апеляційній скарзі ОСОБА_1 і про те, що про можливість оскарження рішення ВККС висловилася Велика Палата Верховного Суду (далі - Велика Палата) у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 9901/646/18.
Також не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення ВККС про невідповідність судді займаній посаді повинне переглядатися у судовому порядку лише одночасно з рішенням ВРП за наслідками перевірки рекомендації ВККС щодо звільнення судді.
Покликається на те, що оскільки внесенню ВККС подання до ВРП про звільнення судді передує прийняття рішення про визнання його таким, що не відповідає займаній посаді, то застосовними до спірних правовідносин є норми пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України і, відповідно, підстави для оскарження рішення ВРП, що наведені у частині другій статті 57 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VІІІ «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VІІІ).
Тому у разі, якщо суд доходить висновку про неможливість самостійного оскарження суддею рішення ВККС про його невідповідність займаній посаді, без оскарження ним рішення, ухваленого ВРП за наслідками перевірки рекомендації ВККС щодо звільнення цього судді, то суд тим самим обмежує суддю у підставах для оскарження рішень, прийнятих за наслідками кваліфікаційного оцінювання, у порівнянні з підставами, визначеними статтею 88 Закону № 1402-VІІІ.
Звертає увагу на те, що хоча суд першої інстанції послався на правові висновки Великої Палати, викладені у постановах від 20 лютого 2020 року у справі № 9901/637/18, від 07 березня 2024 року у справі № 9901/541/18, проте Велика Палата вже неодноразово розглядала справи з аналогічними позовними вимогами, у яких були прийняті судові рішення по суті спору без закриття провадження у справі (справи № 9901/729/18, 9901/828/18, 9901/558/18). Так, постановою Великої Палати від 30 січня 2019 року у справі № 9901/646/18 скасовано ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 вересня 2018 року про закриття провадження у справі з аналогічним предметом та підставами адміністративного позову саме у зв`язку з тим, що висновок суду першої інстанції про те, що рішення ВККС щодо визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, має рекомендаційний характер, відтак не може бути самостійним предметом судового розгляду, є помилковим.
Покликається позивачка і на те, що Спірне рішення, яким встановлено факт того, що суддя не відповідає займаній посаді, не має рекомендаційного характеру, тобто за своєю правовою природою є імперативним приписом, має ознаки правозастосовного, індивідуального (персонального) акта відносно судді ОСОБА_1 , що порушує права та законні інтереси позивачки, у зв`язку із чим таке рішення може бути оскаржено до суду.
Йдеться у скарзі й про те, що під час вирішення питання щодо закриття провадження у справі суд першої інстанції не надав жодної оцінки і доводам позивачки, що вказаний спір містить і захист інтересів ОСОБА_1 , які відповідають ознакам законних інтересів, що гарантує позивачці можливість їх захисту в порядку адміністративного судочинства в силу статті 5 КАС України.
Звертає увагу на те, що в Спірному рішенні немає жодного пункту резолютивної частини, який містить рекомендаційний характер. Всі пункти за своєю правовою природою є імперативними приписами, що порушують права та законні інтереси ОСОБА_1 , у зв`язку із чим таке рішення може бути самостійною підставою для звернення до суду.
Підсумовуючи, ОСОБА_1 зазначає, що спір про визнання протиправним та скасування рішення ВККС має усі ознаки публічно-правового спору, підпадає під юрисдикцію адміністративного суду та підлягає судовому розгляду. Зазначений юридичний спір виник з моменту прийняття ВККС рішення, яким встановлено факт невідповідності судді займаній посаді за критерієм професійної етики та доброчесності. Саме із цього моменту права та законні інтереси судді ОСОБА_1 знаходяться у стані правової невизначеності, подолання якої є визначальним для їх поновлення та реалізації, у зв`язку із чим позов не є передчасним.
4. Велика Палата ухвалою від 13 червня 2024 року відкрила апеляційне провадження у цій справі, а ухвалою від 11 липня 2024 року відмовила у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за її участю та призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження на 12 вересня 2024 року. У подальшому розгляд справи відкладався на 10 жовтня, 07 листопада 2024 року. 
5.Відповідач надав відзив, у якому покликається на те, що твердження позивачки щодо порушення Спірним рішенням її прав є помилковим, оскільки остаточне рішення щодо питання кар`єри судді ухвалює ВРП, вказане рішення є обов`язковим для виконання та викликає відповідні правові наслідки, що кореспондує з можливістю оскарження такого рішення в судовому порядку. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
6. Велика Палата дослідила наведені в апеляційній скарзі доводи, зважила на письмові звернення, що надійшли на адресу суду, переглянула оскаржуване судове рішення і дійшла висновку про таке.
7. Обставини справи можна коротко викласти так.
Президент України Указом від 27 червня 2013 року № 352/2013 призначив ОСОБА_1 на посаду судді Вільшанського районного суду Кіровоградської області строком на п`ять років, а Указом від 06 вересня 2013 року № 503/2013 перевів ОСОБА_1 посаду судді Голосіївського районного суду міста Києва.
Комісія рішенням від 20 жовтня 2017 року № 106/зп-17 призначила кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема і позивачки (судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_1 ).
27 листопада 2023 року Комісія ухвалила рішення № 26/ко-23, яким вирішила:
- визначити, що суддя Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді набрала 482,25 бала;
- визнати суддю Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді;
- визнати підтвердженою інформацію про недостовірність (у тому числі неповноту) тверджень, указаних суддею Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_1 у декларації доброчесності судді за 2016 рік.
18 грудня 2023 року Комісія ухвалила рішення № 63/ко-23 яким вирішила внести до ВРП подання про звільнення судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_1 у зв`язку з визнанням такою, що не відповідає займаній посаді.
ВККС 14 лютого 2024 року своїм рішенням № 55/ко-24 внесла виправлення до пункту 94 рішення ВККС від 27 листопада 2023 року № 26/ко-23 про визнання судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді. Зазначивши правильним оцінений Комісією критерій доброчесності у 75 балів та виключивши з нього слово «критерій» після слів «проведення співбесіди». Внесено виправлення до розділу IIX «Висновки за результатами кваліфікаційного оцінювання судді».
Позивачка не погодилася зі Спірним рішенням і оскаржила його до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції.
8. Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції, доводам скаржниці та аргументам інших учасників справи, Велика Палата зазначає таке.
Аналіз установлених у цій справі обставин у зіставленні з обґрунтуванням позовних вимог та правовим регулюванням спірних відносин дають підстави для висновку, що звернення із цим позовом до суду зумовлене незгодою позивачки власне з правомірністю Спірного рішення за результатами її кваліфікаційного оцінювання, яким позивачку визнано такою, що не відповідає займаній посаді судді. 
За частиною першою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Згідно із частиною третьою статті 124 Основного Закону юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист одним із способів, передбачених цією статтею, або в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
9. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження, серед іншого, актів, дій чи бездіяльності ВККС.
Особливості розгляду цієї категорії спорів визначено у статті 266 КАС України.
Згідно зі статтею 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Кваліфікаційне оцінювання за критерієм професійної компетентності проводиться з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації. Підставами для призначення кваліфікаційного оцінювання є, зокрема, рішення ВККС про призначення кваліфікаційного оцінювання судді у випадках, визначених законом. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.
Як передбачено в частинах другій, четвертій статті 84 цього Закону, за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання ВККС ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом. Кваліфікаційне оцінювання проводиться прозоро та публічно, у присутності судді , який оцінюється, та будь-яких заінтересованих осіб. У розгляді питання про кваліфікаційне оцінювання судді можуть бути присутніми представники органу суддівського самоврядування.
Згідно із частинами першою, другою статті 88 Закону № 1402-VIII ВККС ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді. Зокрема, суддя, який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.
Відповідно до частини третьої цієї статті рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: склад членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; рішення не підписано будь-ким із складу членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання; суддя не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
Згідно із частинами сьомою, восьмою статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом, а рішення Комісії щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.
Якщо проаналізувати зміст частини восьмої статті 101 цього Закону, то в ній ідеться про те, що рішення ВККС, яке містить рекомендацію з пропозицією до здійснення певних дій та ухвалення певного рішення, може бути оскаржене, але за обов`язкових умов - після ухвалення рішення за відповідною рекомендацією, та разом з таким рішенням.
Установлення законом такої умови не обмежує право кожного, хто його має, на оскарження рішень ВККС до адміністративного суду, однак запроваджує, оптимізує чи робить раціональною можливість звернення до суду за захистом своїх прав, коли рішення Комісії з рекомендацією буде актуалізоване через рішення органу, який за законом уповноважений розглядати рішення з рекомендацією й ухвалювати за ним відповідне рішення.
Відповідно до підпункту 4 пункту 16^1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.
За змістом статей 1, 3 Закону № 1798-VIII, ухвалення рішення про звільнення судді з посади належить до компетенції ВРП, у тому числі й щодо звільнення судді на підставі підпункту 4 пункту 16^1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України за поданням ВККС.
Тобто вирішення питання про звільнення судді належить виключно до компетенції ВРП після розгляду на її засіданні подання ВККС про звільнення судді. За результатами такого розгляду ВРП приймає вмотивоване рішення, яке остаточно вирішує питання щодо кар`єри судді, є обов`язковим для виконання, викликає відповідні правові наслідки і може бути оскаржене в судовому порядку.
При цьому рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме по собі не має наслідком звільнення судді, а є на цьому етапі кваліфікаційного оцінювання підставою для такого звільнення. Під час розгляду подання ВККС про звільнення судді ВРП може і не погодитися з висновком ВККС. 
Оскільки процедура кваліфікаційного оцінювання, підбиття її підсумків (у ВККС) і застосування наслідків (рішенням ВРП) є стадіями єдиного провадження, рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді не має самостійних правових наслідків, а є частиною цього «кваліфікаційного» провадження.
Звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП. У межах «кваліфікаційного» провадження ВРП перевіряє вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення обставин, що мають суттєве значення, зокрема вплинули на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України. 
ВРП може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді втрачає юридичне значення.
Отже, зважаючи на наведене правове регулювання, а також статус і повноваження ВРП та ВККС у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, Велика Палата дійшла висновку, що передбачене частиною першою статті 88 Закону № 1402?VIIIоскарження рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП, та разом з ухваленим ВРП рішенням.
З урахуванням послідовності (стадійності) прийняття остаточного рішення про звільнення судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання і, як наслідок, не відповідає займаній посаді, судовий контроль має здійснюватися після остаточного рішення, яке уповноважена приймати ВРП.
Така правова позиція була неодноразово висловлена в постановах Великої Палати від 20 травня 2020 року у справі № 9901/672/18, від 08 вересня 2021 року у справі № 9901/396/19 та інших.
10. Таким чином, Велика Палата вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що Спірне рішення, яким позивачку ОСОБА_1 визнано такою, що не відповідає займаній посаді судді Голосіївського районного суду міста Києва, не може бути самостійним предметом судового розгляду, оскільки не є обов`язковим для ВРП підчас розгляду вказаного питання, встановлення відповідних обставин щодо наявності чи відсутності підстав для її звільнення з посади судді й ухвалення в установленому порядку відповідно до наданих повноважень рішення.
Покликання позивачки на те, що Спірне рішення за своєю правовою природою є імперативним приписом, має ознаки правозастосовного індивідуального (персонального) акта відносно неї, що порушує її права та законні інтереси, а тому може бути оскарженим до суду, не є вагомими і переконливими для того, аби віднести цей акт до таких, що підлягають окремому, самостійному оскарженню всупереч вимогам закону про умови, час та обставини його оскарження. Щодо цього треба ще раз застерегти, що не заперечується (не ставиться під сумнів) те, що Спірне рішення є і може бути предметом судового розв`язання спору. За законом цей акт підлягає оскарженню, але з дотриманням вимог про умови та час його оскарження, а також із фактом настання події, після якої можна буде виявити, чи справді Спірне рішення продовжує порушувати права та законні інтереси позивачки.
Не випливають на правову оцінку оскаржуваного рішення суду й твердження скаржниці, що рішення Комісії не має рекомендаційного характеру і не містить формулювання рекомендації про її звільнення із займаної посади. За формою, видовою ознакою, юридичним змістом, спрямованістю та юридичними наслідками Спірне рішення є актом, який підпадає під поняття рекомендаційного рішення ВККС, позаяк містить опис перебігу кваліфікаційного оцінювання, за наслідками якого позивачка визнана такою, що не відповідає займаній посаді. Таке визнання є формою первинного вираження Комісією свого негативного письмового відзиву (припущення, бачення) на те, чому суддя не може бути суддею (або не відповідає займаній посаді). За законом таке рішення ВККС не призводить до автоматичної втрати суддею своєї посади судді, а лише стає підставою (властиво, рекомендацією) для компетентного органу - ВРП визначитися, чи висновки про невідповідність займаній посаді є законними, обґрунтованими, мотивованими і справедливими для звільнення судді з «рекомендаційних» причин.
Велика Палата вважає за необхідне вкотре наголосити, що відтермінування дати оскарження до адміністративного суду рішення ВККС з рекомендацією чи рекомендаційними властивостями про звільнення судді із займаної посади не є обмеженням чи іншим проявом порушення права судді на доступ до суду, оскільки віддалення моменту звернення до суду з позовом про визнання протиправними і скасування рішення Комісії з негативними для судді рекомендаціями про звільнення з посади судді само по собі ніяк не заперечує (не робить неможливим) права на доступ до суду.
Доводи позивачки про те, що Спірне рішення уже породило негативні наслідки для неї, зокрема те, що їй скасували запрошення на навчання, а також те, що Національна школа суддів не залучає її як лекторку, Велика Палата не вважає такими, щоб давали основу для висновку про можливість оскарження позивачкою рішення Комісії, яке (як уже зазначалося) без ревізії ВРП не спричиняє ніяких наслідків. Адже позивачка продовжує перебувати у статусі судді.
Щодо покликання авторки скарги на певні постанови Великої Палати та рішення Верховного Суду, то Велика Палата не вважає їх доречними, оскільки правові висновки цих рішень не суперечать сталій і незмінній судовій практиці у цій категорії справ.
Інші доводи апеляційної скарги, зокрема й доводи про брак аргументації суду щодо (не)пропорційності втручання в фундаментальне право на справедливий суд, у право на повагу до приватного життя, не спростовують правових висновків цієї постанови, тому що не містять суджень, які б доводили обмеження права позивачки на звернення до суду. Вкотре треба нагадати, що відтермінування звернення до суду з таким позовом на підставі закону не означає заборону доступу до суду, через яку фактично унеможливлювався судовий захист від стверджуваного порушення прав. 
Ці доводи не спростовують висновків суду і не містять жодних вагомих підстав для визнання рішення суду першої інстанції протиправним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню.
11. Отож Велика Палата підсумовує, що міркування і твердження позивачки в апеляційній скарзі не спростовують правильності правових висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених в оскаржуваній ухвалі.
12. За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, Велика Палата вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 травня 2024 року - без змін.
Керуючись статтями 242, 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                       О. В. Кривенда
Судді:                                    О. О. Банасько                                            М. В. Мазур
О. Л. Булейко                                              С. Ю. Мартєв
Ю. Л. Власов                                               С. О. Погрібний
І. А. Воробйова                                           І. В. Ткач
М. І. Гриців                                                  В. Ю. Уркевич
Ж. М. Єленіна                                             Є. А. Усенко
І. В. Желєзний                                             Н. В. Шевцова
В. В. Король
Відповідно до частини третьої статті 321 Кодексу адміністративного судочинства України постанову оформив суддя Гриців М. І.