ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

05 листопада 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/22845/24	
Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.
          
          Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
                  у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
                  суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.
                  при секретарі - Альонішко С.І.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2024 року та на додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправними та скасування постанов, визнання постанови такою, що не підлягає виконанню, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИЛА:
В липні 2024 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просила визнати протиправною і скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відкриття виконавчого провадження ВП №75510763 від 10.07.2024 року;
- визнати протиправною і скасувати постанову №75510763 від 10.07.2024 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 269,00 грн.;
- визнати протиправною і скасувати постанову №75510763 від 10.07.2024 року про арешт коштів боржника;
- визнати такою, що не підлягає виконанню постанову Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області № 48821779 від 11.11.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору;
- зобов`язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у виконавчому провадженні №75510763 винести Повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, у зв`язку зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа (постанови № 48821779 від 11.11.2015 року) до виконання;
- стягнути з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом справи.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що постанови державного виконавця у виконавчому провадженні ВП №75510763 були винесені відповідачем із істотними порушеннями норм законодавства, що, на думку позивача, є підставою для їх скаскування.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2024 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано    протиправною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відкриття виконавчого провадження ВП №75510763 від 10.07.2024 року. Визнано протиправною та скасовано постанову   Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №75510763 від 10.07.2024 року  про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 269,00 грн. Визнано протиправною та скасовано постанову     Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №75510763 від 10.07.2024 року про арешт коштів боржника. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року стягнуто з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за рахунок його бюджетних асигнувань   на користь ОСОБА_1   витрати на професійну   правничу допомогу   у сумі   5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять апеляційну скаргу задовольнити; скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити у справі постанову, якою у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги зазначено, що положення частини третьої статті 40 Закону № 1404-УШ зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом. Апелянт зазначає, що постанова про стягнення виконавчого збору № 48821779 є чинною та строки її пред`явлення не порушені, оскільки виконавче провадження № 48821779 було завершено 10.07.2024 та в той же день було відкрито виконавче провадження № 75510763 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 48821779. Постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №75510763 від 10.07.2024 року, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 269,00 грн. від 10.07.2024 за № 75510763 та постанова про арешт коштів № 75510763 від 10.07.2024 винесені у відповідності до вимог Закону № 1404-VIII та Інструкції. Апелянт звертає увагу, що позивачем оскаржувалась постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 03.09.2019 ВП № 48821779 по справі № 420/5561/19, під час розгляду якої, державним виконавцем надавалась інформація щодо винесеної постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 48821779 від 11.11.2015. Тобто, про наявність постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 48821779 від 11.11.2015 позивач була обізнана як мінімум у 2019, про що зазначалось позивачем у позовній заяві, яка надійшла до суду 23.09.2019. Отже, на думку апелянта, винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця.
Не погоджуючись з додатковим рішеннями суду першої інстанції, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять апеляційну скаргу задовольнити; скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити у справі постанову, якою у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення відмовити у повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги зазначено, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх. Апелянт зазначає, що заявлена позивачем сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 24 000 грн. є неспівмірною та завищеною зокрема, зі складністю справи та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони.
03 жовтня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшов відзив на апеляційну, в якому представник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
05 листопада 2024 року до суду від представника позивача надійшла заява, в якій представник просить розглядати адміністративну справу в порядку письмового провадження.
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового  розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, скорочені строки розгляду справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін. 
Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом другої групи захворювання, отримує пенсію по інвалідності, наразі є боржником за ВП №75510763 про стягнення з неї виконавчого збору у сумі 359987,63 грн. за постановою органу ДВС від 11.11.2015   року ВП №48821779.
  З 11.11.2015   року у Відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, правонаступником якого є Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), перебувало виконавче провадження ВП №48821779 з примусового виконання виконавчого напису від 07.09.2015 №11461, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Альфа-Банк" у розмірі 3593876,25грн.
11.11.2015 року винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору ВП№48821779 в розмірі 359387,63 грн.   (а.с.44).
На виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси про забезпечення позову від 03.11.2015 року у справі № 522/21748/15-ц та на підставі п.4 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження»   ВП№48821779 було зупинено (а.с.30).
31.07.2019 року на адресу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області надійшла заява АТ "Альфа-Банк" про повернення виконавчого документу стягувачу (а.с.34).
03.09.2019   року виконавче провадження   було поновлено   та 03.09.20219 року на підставі п.1 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (а.с.38).
03.09.2019   року було відкрите виконавче провадження №59953728 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору 359987,63грн. на підставі постанови ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області №48821779 від 11.11.2015 року (а.с.56).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.10.2019 року у справі №420/5561/19 постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 03.09.2019 ВП   № 48821779 та постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 59953728 від 03.09.2019, було скасовано.
Постановою від 05.02.2020 року було відновлено виконавче провадження   з виконання виконавчого напису від 07.09.2015 №11461, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Альфа-Банк" у розмірі 3593876,25грн. (а.с.58).
Постановою від 24.04.2020 року   закінчено виконавче провадження №59953728 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору 359987,63грн. на підставі постанови ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області №48821779 від 11.11.2015 року. У постанові зазначено,   що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.10.2019 року по справі №420/5561/19   скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 03.09.2019 ВП № 48821779, на підставі якої постанову про стягнення виконавчого збору виведено в окреме виконавче провадження №59953728, крім того скасовано постанову про відкриття ВП №59953728, у зв`язку з чим необхідно закінчити виконавче провадження.   
Постановами Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 10.07.2024 року №75510763:
- відкрите виконавче провадження з виконання   постанови №48821779 від 11.11.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору 359987,63грн. на підставі постанови ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області №48821779 від 11.11.2015 року (а.с.16-17);
- накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення Реєстраційний номер виконавчого провадження: 75510763 на які заборонено законом, та належать боржнику: ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 ,   РНОКПП: НОМЕР_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 359656,63 гривня (UAH) (а.с.18-19).
- визначено для боржника ОСОБА_1 розмір мінімальних витрат виконавчого провадження:     269,00 грн   (а.с.20-21).
Не погоджуючись із постановами Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 10.07.2024 року №75510763,   позивач оскаржила їх до суду.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що постанова Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 10.07.2024 року №75510763 про відкриття виконавчого провадження з виконання   постанови №48821779 від 11.11.2015 року є протиправною та такою, що підлягає скасуванню; постанови   відповідача від 10.07.2024 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження   та про арешт коштів боржника є також протиправними та підлягають скасуванню, оскільки вони мають похідний характер від постанови про відкриття виконавчого провадження.
В частині позовних вимог про визнання постанови №48821779 від 15.11.2015 року такою, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню, оскільки положеннями КАС України не передбачено вирішення вказаного питання в порядку позовного провадження під час встановлення правомірності рішень державного виконавця.
В частині позовних вимог про зобов`язання відповідача   винести повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи скасування судом постанови від 10.07.2024 року про відкриття виконавчого провадження, обов`язок державного виконавця надіслати повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання виникає в силу приписів п.4 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 та положень п.2 ч.4   ст.4 Закону №1404, у зв`язку з чим дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.
Приймаючи додаткове рішення суд першої інстанції вважав, що для цілей розподілу між сторонами понесених позивачем судових витрат слід визначити, що понесені позивачем витрати у сумі 24000 грн. не є пропорційними; з огляду на зміст наданих послуг, враховуючи   пов`язаність витрат на послуги адвоката з розглядом справи,   розгляд справи в порядку письмового провадження,   обґрунтованість та пропорційність витрат до предмета спору, значення справи для сторін,   часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що на користь позивача підлягають стягненню з відповідача   понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 5000 грн. і така сума до відшкодування є пропорційною та пов`язаною із вчиненими адвокатом діями, що були необхідними для розгляду справи в суді.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною другою    статті 19 Конституції України    передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
Відповідно до ч.1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року (надалі – Закон №606) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
Згідно ч.ч.1,2 ст.22 Закону №606 виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців;     інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для: 1) виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення; 2) виконання рішень комісій по трудових спорах - з дня видачі посвідчення на примусове виконання рішення; 3) інших виконавчих документів з наступного дня після набрання ними юридичної сили, якщо інше не передбачено законом.
Згідно з ч.1 ст.25 Закону №606-XIV державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року (надалі - Закон № 1404) відповідно до ст. 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
Згідно із п.5 ч.1 ст.3 Закону № 1404 відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Відповідно до п.2 ч.4 ст.4 Закону № 1404 виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону № 1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до ч.1 ст.12 Закону № 1404 виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Відповідно до ч.1 ст. 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно   п.1 ч.1 ст.26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Судами встановлено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрите виконавче провадження – постанова №48821779 видана 15.11.2015 року та у постанові зазначено, що   вона набирає чинності з моменту її винесення; строк пред`явлення постанови до виконання згідно зі статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження». 
Отже постанова   від 15.11.2015 року   відповідно до ст.22 Закону №606 (яка була чинною станом на 15.11.2015 року) підлягала   пред`явленню до виконання у строк до 15.11.2016 року включно.
Разом з цим, як вірно зазначено судом першої інстанції, ця постанова пред`явлена до виконання   у липні 2024 року, тобто із пропуском строку, встановленого ст.22 Закону №606 та державний виконавець відповідно до п.2 ч.4 ст.4 Закону №1404 повинен був повернути її стягувачу, чого відповідачем зроблено не було.
Отже, вірним є висновок суду першої інстанції, що постанова Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 10.07.2024 року №75510763 про відкриття виконавчого провадження з виконання   постанови №48821779 від 11.11.2015 року є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Стосовно постанов   від 10.07.2024 року     у ВП №75510763 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження,   та   про арешт коштів боржника, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно п.3 ч.1 ст.42 Закону №1404 кошти виконавчого провадження складаються з   стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Згідно  з абз.2 п.2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5   у чинній редакції, виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Відповідно до   ч.2 ст.56 Закону №1404   постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодилась колегія суддів, про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №75510763 від 10.07.2024 року,   постанови   відповідача від 10.07.2024 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження   та про арешт коштів боржника є також протиправними та підлягають скасуванню, оскільки вони мають похідний характер від постанови про відкриття виконавчого провадження.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року було витребувано у Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) постанову про повернення виконавчого провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 37 Закону України “Про виконавче провадження”; копію заяви стягувача про повернення виконавчого документа без виконання; постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.5 ч.1 ст. 39 Закону України “Про виконавче провадження”; інформацію, на підставі якого документу скасовано виконавчу дію від 17.02.2020 року.
Крім цього, зазначено про необхідність надати до суду копію постанови про скасування документу (зміна (доповнення) реквізитів ВД)) від 22.07.2022 року та копію постанови про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 26.07.2022 року.
22 жовтня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» від представника апелянта надійшла заява про виконання ухвали суду, в якій зазначено, що відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) направляє до П`ятого апеляційного адміністративного суду копію постанови про повернення виконавчого провадження на підставі п.1          ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»; копію заяви стягувача про повернення виконавчого документа без виконання; постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.5 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»; копію постанови про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 26.07.2022 року.
Додатково повідомляють, що постанову про закінчення виконавчого провадження від 17.02.2020 за № 48821779 було скасовано постановою від 24.02.2020 за № 48821779 у зв`язку з помилковим завершенням виконавчого провадження, оскільки завершенню підлягало виконавче провадження № 59953728 відносно боржника ОСОБА_1 (копія вказаної постанови додається з АСВП).
Також повідомляють, що в рамках виконавчого провадження № 48821779 постанова про скасування документу (зміна (доповнення) реквізитів ВД)) від 22.07.2022 не виносилась.
Постановою від 26.07.2022 про зміну (доповнення) реєстраційних даних № 48821779 у відповідності до ст. 8, 18 Закону України «Про виконавче провадження», пункту 14 розділу II Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802 було внесено зміни в автоматизованій системі виконавчого провадження у зв`язку з оновленням програмного забезпечення. Вказаними змінами, змінено категорію стягнення з стягнення коштів на документ, що не підпадає під згадані категорії.
Відповідно до розділів АСВП, після оновлення програмного забезпечення відсутня така категорія стягнення, як: стягнення коштів.
З матеріалів справи вбачається, що представник АТ «Альфа-Банк» І.В. Блінцов звертався до Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Одеській області з заявою про повернення виконавчого документу стягувачу, яка надійшла на адресу Відділу  та була зареєстрована 31.07.2019, та просив повернути стягувачу виконавчий напис № 11461 від 07.09.2015 року вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А.  про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 ; скасувати заходи примусового виконання рішення суду, застосовані в ході проведення виконавчих дій по виконанню вищевказаного виконавчого документа; винести постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, копію якої направити на адресу стягувача за адресою: АДРЕСА_3 .
Вказана заява була розглянута та постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Журавльова Є.Ю. про повернення виконавчого документа стягувачу від 03.09.2019 р.  ВП № 48821779 виконавчий документ: виконавчий напис № 11461 виданий 07.09.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» у розмірі 3593876 грн. 25 коп., повернуто стягувачу. Припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. 
03.09.2019 року було відкрито виконавче провадження № 59953728 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору 359987, 63 гр. на підставі постанови ВПВР УДВС  ГТУЮ в Одеській області № 48821779 від 11.11.2015 року.
Однак рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.10.2019 року у справі 420/5561/19 постанову про повернення виконавчого документу стягувачу  від 03.09.2019 року ВП 48821779 та постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 59953728 від 03.09.2019 року було скасовано.
Іншої заяви, окрім заяви від 31.07.2019 року про повернення виконавчого документу стягувачу, матеріали справи не містять.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що законних підстав для прийняття постанови про повернення виконавчого документу стягувачу  на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України “Про виконавче провадження” не було.
За таких обставин, вірним є висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними   та скасування постанов   державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відкриття виконавчого провадження ВП №75510763 від 10.07.2024 року, №75510763 від 10.07.2024 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 269,00 грн. та     №75510763 від 10.07.2024 року     про арешт коштів боржника.   
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.
Що стосується доводів апелянта про скасування додаткового рішення колегія суддів зазначає наступне.
20 серпня 2024 року представник позивача подав до Одеського окружного адміністративного суду заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просить суд ухвалити у справі № 420/22845/24 додаткове рішення, яким стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 24000,00 грн. (двадцять чотири тисячі) гривень.
Зазначену заяву обґрунтовано тим, що за наданням юридичної допомоги позивач у справі - ОСОБА_1 звернулася до адвоката ОСОБА_2 , із яким 18.07.2024 р. було укладено Договір про надання правничої допомоги, згідно з яким ОСОБА_1 сплатила адвокату в якості гонорару 24000,00 (двадцять чотири тисячі) грн., у підтвердження чого їй було надано квитанцію до прибуткового касового ордеру №07 від "18" липня 2024 року. Вказує, що станом на день ухвалення рішення суду, адвокатом Алієвим А.Т. було надано ОСОБА_1 наступні послуги, та затрачена наступна кількість годин: усна консультація та аналіз документів - 2 години; складання та відправлення адвокатського запиту - 2 години; ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень у ДВС - 3 години; підготовка та складання позовної заяви - 10 годин; відправлення копії позовної заяви іншим учасникам справи - 1 година; подання позовної заяви через електронний суд - 1 година; складання відповіді на відзив та подання до суду - 5 годин; участь у судовому засіданні - 2 години. Про що 13.08.2024 ОСОБА_1 та адвокат Алієв А.Т. склали Акт приймання наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги № 18/07/24 від 18.07.2024. Пунктами 2,3,4 вищевказаного Акту передбачено, що: Замовник підтверджує, що послуги надані в повному обсязі і належної якості; Вартість послуг, вказаних в п. 1 Акту становить 24000,00 грн. (двадцять чотири тисячі гривень), які замовником сплачені у повному обсязі; Замовник не має претензій до наданих юридичних послуг, зазначених у п. 1. даного Акту. Таким чином, розмір сплачених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи складає: 24000,00 грн. (двадцять чотири тисячі гривень).
29 серпня 2024 року до Одеського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшла заява, в якій він просив приєднати до матеріалів заяви про ухвалення додаткового рішення від 20.08.2024 р. копії наступних документів: договору від 18.07.2024; витягу з договору від 18.07.2024; додаткової угоди до договору від 18.07.2024; акту виконаних робіт від 13.08.2024; квитанції до касового ордеру від 18.07.2024.
Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року стягнуто з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) за рахунок його   бюджетних асигнувань   на   користь    ОСОБА_1   витрати на професійну   правничу     допомогу   у сумі 5000 (п`ять тисяч)грн. 00 коп.   
Апелянт вважає безпідставним стягнення на користь позивача 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 252 КАС суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Аналіз наведеної норми адміністративного процесуального законодавства показав, що застосування інституту ухвалення додаткового судового рішення полягає в усуненні неповноти судового рішення.
Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал).
Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч.7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч.9 ст. 139 КАС України   при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до п.6, п.9 ч.1 ст.1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” інші види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення;
представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Згідно з ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є:
1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;
4) надання правничої допомоги свідку у кримінальному провадженні;
5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;
6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;
7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;
8) надання правничої допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань;
9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.
Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Крім того, частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У постанові від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Колегія суддів зазначає, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).
Судами встановлено, що 18.07.2024 р. між адвокатом Алієвим Айдином Тапдигалі Огли (Адвокат) та ОСОБА_1 (Клієнт) було укладено Договір про надання правничої допомоги №18/07/24 від 18 липня 2024 р., за яким Адвокат приймає на себе зобов`язання надати Клієнту правову допомогу.
Згідно п.1 додаткової угоди №1 від 18.07.2024 року до договору про надання правничої допомоги №18/07/4 від 18.07.2024 р. за надання правничої допомоги Клієнт виплачує Адвокату гонорар в сумі 24 000,00 (двадцять чотири тисячі) гривень.
Відповідно до п.п. 2.1. п.2 Додаткової угоди не пізніше 18 липня 2024 року Клієнт сплачує адвокату аванс в розмірі 100% від суми гонорару, визначеному в п. 1 цієї Додаткової угоди.
13 серпня 2024 р. сторонами був складений Акт приймання наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги № 18/07/24 від 18.07.2024, за яким вони підтвердили,   що адвокат        ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 наступні послуги:  усна консультація та аналіз документів - 2 години; складання та відправлення адвокатського запиту - 2 години; ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень у ДВС – 3 години; підготовка та складання позовної заяви - 10 годин;  відправлення копії позовної заяви іншим учасникам справи - 1 година; подання позовної заяви через електронний суд - 1 година; складання відповіді на відзив та подання до суду – 5 годин; участь у судовому засіданні – 2 години. Вартість послуг, вказаних в п. 1 Акту становить 24000,00 гри. (двадцять чотири тисячі гривень), які замовником сплачені у повному обсязі.
18.07.2024 року ОСОБА_1 сплатила   адвокату в якості гонорару 24000 грн., що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордеру №07 від 18 липня 2024 року. 
Таким чином, дослідивши матеріали справи, а також додані до заяви документи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для спору, колегія суддів приходить до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не є співмірним із складністю справи; виконаними представником роботами (наданими послугами); обсягом наданих послуг та виконаних робіт. 
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що співмірним розміром витрат на професійну правничу допомогу в межах даної справи є 5000, 00 грн.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідають нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні та додатковому рішенні, у зв`язку з чим підстав для їх скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2024 року та на додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2024 року та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя:                                                                                        О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                           А.В. Бойко 

          Суддя:                                                                                                           А.Г. Федусик