ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 року	Львів	Справа № 461/6441/24 пров. № А/857/21828/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                  Шинкар Т.І., 
суддів                                                                      Іщук Л.П., Обрізко І.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 серпня 2024 року (головуючий суддя Волоско І.Р.) ухвалене у відкритому судовому засіданні в м. Львові у справі 461/6441/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці про скасування постанови у справі про порушення митних правил,-

В С Т А Н О В И В :

06.08.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до   Львівської митниці, в якому просив скасувати постанову Львівської митниці №0809/20900/24 від 30.07.2024 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення митних правил за ч.2 ст. 471 МК України, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 471 МК України – закрити за відсутністю події та складу правопорушення. 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13 серпня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем рахунок-фактура не може бути доказом оплати за товар, так як у матеріалах справи відсутній фіскальний чек, який є фінансовим документом суворої звітності, і який міг би засвідчити реальність придбання товарів. Крім того, вказаний рахунок-фактура не перекладено українською мовою. Суд першої інстанції дійшов до висновку, що долучений позивачем рахунок-фактура не відповідає критеріям належності та допустимості доказів та не може бути доказом оплати за товар. Суд першої інстанції вказав, що висновок від 11.07.2024 № 142000-3400-0171 складений уповноваженим органом, відповідає вимогам закону, є належним та допустимим доказом. Суд першої інстанції визнав не правильним висновок позивача про те, що переміщувані ним товари не перевищували еквівалент 1000 євро, що на його думку звільняє його від обов`язку декларування таких товарів, оскільки позивач слідував автомобільним пунктом пропуску, а тому норми переміщення становлять саме 500 Євро та 50 кг. Суд першої інстанції зазначив, що на момент вчинення правопорушення, згадані позивачем закони не набрали законної сили та позивач не міг розраховувати на звільнення від оподаткування податком чи митом.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Галицького районного суду м.Львова від 13 серпня 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивач не вчиняв інкримінованого йому правопорушення, оскільки належним чином задекларував товар, який перевозив як особисті речі. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що сумарна вартість товару не перевищує 1000 євро та сумарна вага «EcoFlow RIVER 2 Max» не перевищує 50 кг, згідно рахунку-фактури від 23.05.2024. Скаржник вказує, що норми законів України щодо звільнення від оподаткування податком на додану вартість та ввізним митом певних товарів, не мають зворотної дії в часі, що судом першої інстанції не було взяти до уваги. Скаржник зазначає, що вартість однієї одиниці «EcoFlow RIVER 2 Max» становить 156,6 євро, що суттєво відрізняється від висновку №142000-3400-0171, згідно якого ринкова вартість одного «EcoFlow RIVER 2 Max», станом на дату оцінки, становить 22 335,08 грн, а тому розмір штрафу повинен визначатись саме відповідно до рахунку-фактури. 
Враховуючи положення  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з  ст.242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції вимогам  статті 242 КАС України  відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що постановою Львівської митниці Державної митної служби України від 01.08.2023 у справі про порушення митних правил №№ 0809/20900/24 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч.2  ст.471 МК України  та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 30 відсотків вартості товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами, а саме 26  802,10 грн. Вилучені згідно протоколу про порушення митних правил №0809/20900/24 від 27.06.2024 року товари, які зберігаються на складі Львівської митниці, слід повернути громадянину України ОСОБА_1 . Стягнено з громадянина України ОСОБА_1 на користь Львівської митниці витрати за зберігання предметів в розмірі 161,19 грн.
Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, 27.06.2024р. близько 09:46 год. в зону митного контролю пункту пропуску «Краківець-Корчова» митного поста «Краковець» в`їхав транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ SPRINTER 418», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням гр. України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обравши для слідування смугу руху позначену символами «червоний коридор».
Для цілей митного контролю та оформлення громадянин ОСОБА_1 подав декларацію для письмово декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних з провадженням підприємницької діяльності, в якій заявив про наявність в нього велосипедних коліс, особистих речей та пустих каністр.
В ході проведення візуального огляду транспортного засобу р.н. НОМЕР_1 марки «MERCEDES-BENZ SPRINTER 418» виникла підозра, що в ньому наявні предмети або товари, які незаявлені в митній декларації, на підставі чого було прийнято рішення про проведення митного огляду.
Після завірення декларації штампом «Під митним контролем № 04097», під час проведення митного огляду транспортного засобу, в багажному відділені транспортного засобу серед особистих речей (без ознак приховування) було виявлено незадекларований за встановленою формою товар, який відповідно до  ст. 374 МК України  перевищує неоподатковану норму переміщення через митний кордон України, а саме: 1) Портативна зарядна станція «EcoFlow RIVER 2 Мах», країна виробництва Китай, кількість  4 шт., загальною вагою - 29,56 кг.
Про наявність зазначеного товару ОСОБА_1 в процесі декларування та усного опитування не заявив, у митній декларації не вказав, тобто порушив  ст. 257 Митного кодексу України. Даний товар, у встановленому порядку не задекларований і був виявлений під час проведення митного контролю транспортного засобу.
Не погоджуючись з оскарженою постановою, позивач подав позов до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною 1  статті 458 Митного кодексу України  (далі -  МК України) визначено, що порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх митним органам для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на митні органи цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.
Згідно із частиною 2  статті 471 МК України, недекларування товарів (крім зазначених у частинах першій та/або третій цієї статті), що переміщуються через митний кордон України громадянами, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі 30 відсотків вартості цих товарів.
Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, на які накладено електронний підпис декларанта або уповноваженої ним особи (ч.1 ст.257 МК України).
Згідно примітки до ст.471 МК України недекларуванням у цій статті вважається незаявлення громадянином за встановленою формою точних та достовірних відомостей, перелік яких визначений цим Кодексом, про товари, які переміщуються (пересилаються) таким громадянином через митний кордон України (у тому числі при проходженні (проїзді) ним каналом, позначеним символами зеленого кольору («зелений коридор»).
Згідно з ст.366 МК України канал, позначений символами зеленого кольору («зелений коридор»), призначений для декларування шляхом вчинення дій громадянами, які переміщують через митний кордон України товари в обсягах, що не підлягають оподаткуванню митними платежами та не підпадають під встановлені законодавством заборони або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території і не підлягають письмовому декларуванню (ч.2 цієї статті). Канал, позначений символами червоного кольору («червоний коридор»), призначений для всіх інших громадян (ч.3 згаданої статті). Громадянин самостійно обирає відповідний канал («зелений коридор» або «червоний коридор») для проходження митного контролю за двоканальною системою (ч.4 вказаної статті).
Відповідно до ст.374 МК України товари (за винятком підакцизних), сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 1000 євро, що ввозяться громадянами на митну територію України у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі через пункти пропуску через державний кордон України, відкриті для повітряного сполучення, та товари (крім підакцизних), сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 500 євро та сумарна вага яких не перевищує 50 кг, що ввозяться громадянами на митну територію України у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі через інші, ніж відкриті для повітряного сполучення, пункти пропуску через державний кордон України, не підлягають письмовому декларуванню (за винятком товарів, на які відповідно до статті 197 цього Кодексу встановлено обмеження щодо переміщення громадянами через митний кордон України, і випадків, передбачених частиною другою цієї статті) та не є об`єктами оподаткування митними платежами (ч.1 цієї статті).
Товари (крім підакцизних), що ввозяться громадянами у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі, сумарна фактурна вартість та/або загальна вага яких перевищують обмеження, встановлені частиною першою цієї статті, але загальна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 10000 євро, підлягають письмовому декларуванню в порядку, встановленому для громадян, з поданням документів, що видаються державними органами для здійснення митного контролю та митного оформлення таких товарів, та оподатковуються ввізним митом за ставкою 10 відсотків і податком на додану вартість за ставкою, встановленою Податковим кодексом України, в частині, що перевищує еквівалент 1000 євро (при ввезенні товарів на митну територію України через пункти пропуску через державний кордон України, відкриті для повітряного сполучення) та еквівалент 500 євро або вартість товарів, обчислена пропорційно до ваги, що перевищує 50 кг (при ввезенні через інші пункти пропуску через державний кордон України). Базою оподаткування таких товарів є частина їх сумарної фактурної вартості, що перевищує еквівалент 1000 євро (при ввезенні товарів на митну територію України через пункти пропуску через державний кордон України, відкриті для повітряного сполучення) та еквівалент 500 євро або вартість товарів, обчислена пропорційно до ваги, що перевищує 50 кг (при ввезенні через інші пункти пропуску через державний кордон України).
За змістом п.2.9 Порядку заповнення митної декларації для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних з провадженням підприємницької діяльності, затв. наказом Міністерства фінансів України № 614 від 28.05.2012р., у пункті 4 такої декларації зазначається: точні дані про товари (назви, характеристики товарів, відмітні ознаки тощо), необхідні для їх ідентифікації; вага або кількість задекларованих товарів за кожним найменуванням (цифрами та словами); фактурна вартість задекларованих товарів.
Оскільки під час складання протоколу про порушення митних правил відносно ОСОБА_1 , останнім не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження вартості товару, який ним переміщувався через митний кордон України та не був задекларований, відтак митним органом обґрунтовано призначено товарознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам СЛЕД Держмитслужби.
Так, порядок призначення та проведення експертиз у справах про порушення митних правил врегульований нормами МК України.
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.357 МК України дослідження (аналізи, експертизи) проводяться експертами спеціалізованого органу з питань експертизи та досліджень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, чи його відокремленого підрозділу або інших експертних установ (організацій), призначених митним органом. Зазначені дослідження (аналізи, експертизи) проводяться з метою забезпечення здійснення митного контролю та митного оформлення і не є судовими експертизами.
Приписами ч.ч.1, 2 ст.515 МК України встановлено, що експертиза призначається, якщо для з`ясування питань, що виникають у справі про порушення митних правил, виникла потреба у спеціальних знаннях з окремих галузей науки, техніки, мистецтва, релігії тощо. Зазначена експертиза не є судовою експертизою.
Згідно з ч.2 ст.515 МК України експертиза проводиться експертами спеціалізованого органу з питань експертизи та досліджень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, його відокремлених підрозділів та інших установ або окремими спеціалістами, які призначаються посадовою особою митного органу, у провадженні якої знаходиться справа про порушення митних правил. Особа, щодо якої порушено зазначену справу, має право на проведення за її рахунок незалежної експертизи.
Відповідно до ст.516 МК України, визнавши за необхідне проведення експертизи, посадова особа митного органу, у провадженні якої знаходиться справа про порушення митних правил, виносить постанову, у якій визначаються підстави для призначення експертизи, прізвище експерта або найменування спеціалізованого органу з питань експертизи та досліджень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, його відокремленого підрозділу чи іншої відповідної установи, в якій має проводитися експертиза. У цій же постанові ставляться конкретні питання, які мають бути вирішені під час проведення експертизи, а також визначаються матеріали, що передаються у розпорядження експерта.
Відповідно до п.3 Положення про СЛЕД Держмитслужби, затв. наказом Держмитслужби № 18 від 23.10.2019р., у редакції наказу № 29 від 12.11.2019р. (із змінами), на СЛЕД Держмитслужби покладено завдання з проведення досліджень та здійснення експертної діяльності у митній сфері, а також здійснення відповідно до законодавства попередньої оцінки майна, вилученого, конфіскованого за порушення митного законодавства.
Повноваження СЛЕД Держмитслужби на проведення експертизи в справах про порушення митних правил, в тому числі проведення товарознавчої експертизи із визначенням вартості вилученого майна, що є предметом правопорушення, закріплено Положенням про СЛЕД Держмитслужби, що відповідає вимогам МК України, з урахуванням особливостей, визначених Законом України № 2658-ІІІ від 12.07.2001р. «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Нормативне врегулювання форми висновку, складеного експертами СЛЕД Держмитслужби за результатами експертизи предметів правопорушення з метою визначення їх вартості, визначено підзаконним нормативно-правовим актом головного органу у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію єдиної державної митної політики, а саме наказом Міністерства фінансів України № 1058 від 02.12.2016р.
Відповідно до п.4 розділу III «Формування документації для проведення досліджень (аналізів, експертиз)» Порядку взаємодії структурних підрозділів та територіальних органів Державної фіскальної служби України із Спеціалізованою лабораторією з питань експертизи та досліджень ДФС під час проведення досліджень (аналізів, експертиз), затв. наказом Міністерства фінансів України № 105 від 02.12.2016р., посадовою особою митниці було призначено експертизу; зазначені завдання для дослідження (аналізу, експертизи) відповідали меті призначення експертизи та не виходили за межі компетенції та спеціальних знань експерта, оскільки передбачали лише визначення вартості предметів правопорушення.
Згідно висновку СЛЕД Держмитслужби № 142000-3400-0107 від 11.07.2024 з використанням товарознавчих методів експертизи встановлено загальну вартість товару в сумі 89 340,32 грн.
Відповідно до ст.49 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Згідно із ч.ч.1, 3, 4 ст.368 МК України для цілей оподаткування товарів, що переміщуються (пересилаються) громадянами через митний кордон України, застосовується фактурна вартість цих товарів, зазначена в касових або товарних чеках, ярликах, інших документах роздрібної торгівлі, які містять відомості щодо вартості таких товарів. Особа, яка декларує товари, вправі довести достовірність відомостей, представлених для визначення їх фактурної вартості. У разі наявності доказів недостовірності заявленої фактурної вартості товарів митні органи визначають їх вартість самостійно, на підставі ціни на ідентичні або подібні (аналогічні) товари відповідно до вимог цього Кодексу.
Відомостей про проведення за рахунок позивача незалежної експертизи, як це передбачено ч.2 ст.515 МК України, матеріали  справи не містять. Інших товарознавчих експертиз про вартість портативних зарядних станцій у справі призначено не було. 
Як зазначено вище судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.2 ст. 515 МК України, особа, щодо якої порушено справу про порушення митних, має право на проведення за її рахунок незалежної експертизи. Тобто, у разі не згоди позивача з висновком СЛЕД Держмитслужби № 142000-3400-0107 від 11.07.2024, позивач мав право ініціювати питання призначення іншої експертизи. Однак, як вбачається з матеріалами справи, таким правом позивач не скористався.
Тому суд апеляційної інстанції не приймає доводи позивача про доведення вартості портативних зарядних станцій у сумі 626,4 євро, що на його думку підтверджується рахунком-фактурою, оскільки з вказаного документа вартість товару неможливо встановити, адже переклад документа  українською мовою позивачем долучено не було.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що не перекладені на українську мову та не засвідчені належним чином в порядку  ст.79 Закону України «Про нотаріат»  документи не є належними документами, оскільки не оформлені в установленому законом порядку.
Відсутність належним чином засвідченого перекладу на українську мову документу, складеного іноземною мовою, унеможливлює встановлення судом змісту такого документу, дії, яка вчинена на підставі вказаного документу, особи, якою вона була вчинена, на користь кого тощо.
Відтак, позивач не довів належними доказами вартість незадекларованих та переміщених ним через кордон товарів, що вказуються у представленому рахунку-фактурі; не надав фіскальний чек оплати спірних товарів тощо.
Судом апеляційної інстанції при оцінці доказів врахована послідовна позиція ВС, яка ґрунтується на тому, що не є поданий документ доказом, на підставі якого можна встановити обставини у справі, оскільки  такий не було подано з перекладом. Суд та інші органи не мають права перебирати на себе обов`язки перекладача, користуватися його правами й нести відповідальність.
Щодо тієї обставини, що 16.11.2022 КМ України прийняв постанову № 1288 про внесення змін до  постанови КМ України № 62 від 30.01.2013р. «Про затвердження Технічного регламенту безпеки машин», згідно яких операції з ввезення систем безперебійного електроживлення на митну територію України та/або операції з постачання яких на митній території України звільняються від оподаткування ввізним митом та податком на додану вартість, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Так, звільнення певних товарів від оподаткування ввізним митом та податком на додану вартість не звільняє декларанта від необхідності здійснювати декларування товарів у відповідності до вимог  МК України, за яке наступає адміністративна відповідальність.
Оскільки, позивач не задекларував, тобто, не заявив за встановленою формою точних та достовірних відомостей про товари, які підлягають обов`язковому декларуванню при переміщенні через митний кордон України,  а відтак порушив встановлений ст.ст.257,  366 МК України  порядок декларування переміщуваних через митний кордон товарів, тобто, вчинив порушення митних правил за ознаками ч.2  ст.471 МК України. Отже, за таких умов висновок суду першої інстанції про те, що в діях позивача наявний склад порушення митних правил, передбачених ч.2  ст.471 МК України є правильним.
Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Аналізуючи обставини справи та вимоги чинного законодавства, сталу позицію ВС, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм надано належну правову оцінку, за якою судом підтверджено правильність висновків відповідача щодо порушення позивачем порядок декларування товарі, ввезених на митну територію України та встановлено не  надання належних та допустимих доказів на підтвердження митної вартості ввезеного незадекларованого товару, що має наслідком притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення митних правил згідно ч.2 ст.471 МК України. Сума штрафу обрахована правильно, а відтак заявлений позов про визнання протиправною і скасування спірної постанови в справі про порушення митних правил є безпідставним та необґрунтованим, а тому не підлягає до задоволення.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено мотиви наявності правових підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 471 МК України, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 3215, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,                                 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 серпня 2024 року у справі №461/6441/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття  є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню,  

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко