ПОСТАНОВА 
іменем України

12 листопада 2024 року                                                         м. Кропивницький

справа № 383/1973/23
провадження № 22-ц/4809/1546/24 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Мурашка С.І.
за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи: 
позивач –   ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2024 року, у складі судді Адаменко І.М.,
ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
В обґрунтування заявленого позову посилалася на те, що між нею та відповідачем 27 листопада 1999 року був зареєстрований шлюб, який рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 21 листопада 2023 року у справі №383/1736/23 розірвано. Вказувала, що у період шлюбу нею за спільні кошти придбано транспортний засіб, а саме легковий автомобіль RENAULT DUSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2020 року випуску. Вказаний автомобіль придбаний та зареєстрований 08 серпня 2020 року в Єдиному державному реєстрі МВС, на момент придбання його вартість складала 481338 грн. Однак, достеменно знаючи, що вказаний автомобіль перебуває у їх спільній сумісній власності, відповідач 18 жовтня 2023 року відчужив його без її згоди. Оскільки це майно вибуло без її згоди з володіння титульного власника і перебуває у власності третіх осіб, не пов`язаних з позивачем, вона має право на відшкодування половини його вартості, яка станом на час розгляду справи складає 615749,86 грн. Вказала, що відповідач не визнає вказане майно спільною сумісною власністю подружжя, але вважає що спірний автомобіль входить до складу майна, яке підлягає поділу між подружжям.
Посилаючись на зазначені обставини просила суд у порядку поділу майна подружжя, стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля RENAULT DUSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2020 року випуску, який був спільною сумісною власністю подружжя та відчужений без згоди позивача.
Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2024 рокупозов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у порядку поділу майна подружжя компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля RENAULT DUSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2020 року випуску у розмірі 307874 грн. Вирішено питання судових витрат.
Додатковим рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 03 вересня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн та витрати на залучення експерта у розмірі 2500 грн.
Не погоджуючись із зазначеними рішеннями  ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Адвокат Замша Д.Д., який діє в інтересах ОСОБА_1 , направив до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить оскаржувані рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу  ОСОБА_2 без задоволення. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права.
У судовому засіданні апеляційного суду  ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали доводи поданої апеляційної скарги, просили її задовольнити.
Адвокат Замша Д.Д., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 27 листопада 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, актовий запис №36, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 (а.с.14). 
Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 21 листопада 2023 року у справі №383/1736/23, шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 22 грудня 2023 року (а.с.151-152). 
06 серпня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу від 06 серпня 2020 року №194/978653, укладеного між ТОВ «Автогруп Кропивницький» та ОСОБА_2 , було придбано у власність автомобіль RENAULT DUSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2020 року випуску (а.с.61-64).
Відповідно до комплексного кредитного договору від 12 серпня 2020 року №4/1004466 (кредиту та застави), укладеного між АТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_2 , позивач отримав кредитні кошти у розмірі 379368,77 грн на придбання зазначеного вище транспортного засобу (а.с.60).
18 жовтня 2023 року на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №3543/2023/4112271 ОСОБА_2 відчужив покупцю ОСОБА_5 автомобіль RENAULT DUSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , за 250000 грн. Ціна транспортного засобу була визначена за домовленістю сторін угоди (а.с.59).
Судом першої інстанції встановлено, що згоду на відчуження вказаного автомобіля, як спільного сумісного майна подружжя, позивачка не надавала, що підтверджується листом 
Територіального сервісного центру МВС 3543 (м. Бобринець) від 16 листопада 2023 року за №31/11/3543-6З/АЗА (а.с.18).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірний транспортний засіб сторонами придбано за час перебування в зареєстрованому шлюбі та він належить до спільного сумісного майна подружжя, відповідач здійснив його продаж без отримання згоди позивача, а кошти витратив не на користь сім`ї.
Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду, виходячи з такого.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. 
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України у разі, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і один із подружжя не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Тобто, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватись за письмової згоди другого з подружжя. 
Оскільки норми СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі, якою є автомобіль, у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна та може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
У постанові Верховного Суду від 09 липня 2021 року у справі № 161/8116/19 вказано, що, якщо майно придбане під час шлюбу то реєстрація на нього (транспортний засіб, житловий будинок, інша нерухомість) лише на ім`я одного з подружжя, не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
У даній справі встановлено, що спірний автомобіль придбаний та відчужений в період зареєстрованого шлюбу сторонами, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. Сторони були співвласниками спірного автомобіля, оскільки він перебував у спільній сумісній власності подружжя, та здійснили його продаж у період шлюбу за договором купівлі-продажу, на продаж якого надання згоди другим з подружжя законом презюмується.
Колегія суддів відхиляє доводи сторони позивача, викладені у відзиві, щодо фактичного припинення сторонами шлюбних відносин у вересні 2023 року, оскільки ця обставина не встановлювалась Бобринецьким районним судом Кіровоградської області під час розгляду справи №383/1736/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. У рішенні Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 21 листопада 2023 року такі обставини не відображено(а.с.151-152). 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі №520/11429/17(провадження № 61-19719св19) зроблено висновок про те, що преюдиційні факти - це такі факти, що встановлені рішенням чи вироком суду, які набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Тож законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних (відмінних) за змістом судових рішень.
Судом першої інстанції встановлено відсутність згоди позивача на продаж автомобіля на підставі пояснень сторони позивача та листа Територіального сервісного центру МВС 3543 (м. Бобринець) від 16 листопада 2023 року за №31/11/3543-6З/АЗА (а.с.18).
Разом з тим встановлено, що спірний автомобіль було відчужено відповідачем 18 жовтня 2023 року. Із позовом про розірвання шлюбу відповідач звернувся до суду 31 жовтня 2023 року, про що свідчить рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 21 листопада 2023 року. Момент припинення фактичних шлюбних відносин судом не встановлювався. 
Виходячи із зазначеного колегія суддів вважає, що, оскільки спірний автомобіль був проданий у період шлюбу, а не після його розірвання чи встановленим судом припиненням фактичних шлюбних відносин, до правовідносин, які виникли у цій справі, слід застосовувати норми ч.2 ст.65 СК України, згідно з якою при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Вказана правова норма кореспондується з положеннями частини першої статті 626 ЦК України.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.
Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 363/3994/16.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко виходячи з підходу Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відтак суд має розглядати спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. 
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц вказала, що застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).
З матеріалів справи убачається, що позивач ОСОБА_1 чинність договору купівлі-продажу транспортного засобу №3543/2023/4112271, не оспорювала, просила стягнути на свою користь компенсацію вартості автомобіля, натомість презумпція правомірності укладеного подружжям правочину не спростована.
Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 52)).
Отже, позовні вимоги про стягнення вартості 1/2 вартості автомобіля RENAULT DUSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2020 року випуску, не підлягають задоволенню у зв`язку із обранням ОСОБА_1 неналежного способу захисту порушеного права.
Враховуючи викладене вище колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, та виходить з того, що ненадання згоди у письмовому вигляді при здійсненні договору купівлі-продажу у період шлюбу у даному випадку не є підставою для стягнення компенсації вартості автомобіля, а є підставою для визнання недійсним цього договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені судові витрати, які було сплачено за подання апеляційної скарги по справі у розмірі 4618,50 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2024 року та додаткове рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 03 вересня 2024 рокускасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення вартості 1/2 вартості автомобіля RENAULT DUSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2020 року випуску залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4618 (чотири тисячі шістсот вісімнадцять) грн 50 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 22 листопада 2024 року.

Головуючий суддя         О.І. Чельник

Судді        C.М. Єгорова
       
       С.І. Мурашко