ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/320/24                                                Головуючий суддя І інстанції Богдан М. В.
Провадження № 22-ц/818/2755/24                                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із трудових правовідносин, з них

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року                                                                                       м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого                Яцини В.Б.,
суддів колегії              Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 травня 2024 року, по цивільній справі № 641/320/24, за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги,
в с т а н о в и в:
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги.
Позовна заява мотивована тим що 12.02.2010 року її прийнято на роботу до Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, де вона працювала до 28.04.2021 року, що підтверджується записами № 13-22 трудової книжки. Відповідно до наказу від 27.04.2021 року № 114/о її було звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників 28.04.2021 року. 
28.04.2021 року між нею та Державним підприємством обслуговування повітряного руху України був укладений договір № 37 про виплату матеріальної допомоги за колективним договором, відповідно до умов якого підприємство зобов`язується виплатити працівнику матеріальну (грошову) допомогу, передбачену п. 2.3.2 Додатку 19 до Колективного договору між адміністрацією підприємства та профспілками. Згідно пунктів 2.2 та 2.3 договору про виплату матеріальної допомоги від 28.04.2021 р. № 37 посадовий оклад працівника для розрахунку матеріальної допомоги з урахуванням доплати за знання та постійне використання в роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад становить 19 310,00 грн.; стаж безперервної роботи працівника на підприємстві становить 11 років 2 місяці та 17 днів. Розмір матеріальної допомоги склав 216 527,00 грн. Однак умов укладеного договору про виплату матеріальної допомоги відповідач не дотримався. Так, 13.05.2021року, 16.12.2021 року та 22.02.2022 року позивачу було виплачено по одному посадовому окладу у розмірі 19310 грн, а всього 57930 грн. Вказала, що залишок заборгованості з виплати матеріальної допомоги на теперішній час складає 158597 грн.
На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просила суд стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на свою користь 158 597 гривень 00 копійок одноразової грошової допомоги.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 травня 2024 року задоволено позов.
Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу в розмірі 158 597 гривень 00 копійок.
Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь держави судовий збір у розмірі 1585 грн. 97 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, в.о. директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Вказав, що у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин, які полягають у військових діях, закритті повітряного простору над Україною та забороною авіасполучень, Наказом ДП «Украерорух» №141 від 30 березня 2022 року було призупинено дію окремих положень Колективного договору на підставі ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану», про видання даного наказу були повідомлені також профспілки, що є підписантами Колективного договору. 
Зазначив, що станом на сьогодення наказ Украероруху № 141 від 30.03.2022 року не скасовано та не визнано незаконним у судовому порядку. З метою регулювання порядку виплати заборгованості державним підприємством направило ОСОБА_1 додаткову угоду щодо внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги, якою запропонувало позивачу призупинити виконання умов договору до моменту скасування військового стану в Україні. Однак ОСОБА_1 ухилилась від отримання та підписання цієї додаткової угоди. Тому відсутні підстави для стягнення одноразової грошової допомоги.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже, з урахуванням вказаної норми ч. 3 ст. 3 ЦПК та п. 2 Прикінцевих положень до Закону України від 19 червня 2024 року № 3831-IX, який передбачає, що апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом (19.07.2024), розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом, - розгляд цієї скарги відбувається відповідно до норми ст. 369 ЦПК України в редакції, яка діяла на день подання апеляційної скарги та відкриття провадження, тобто щодо цивільних справ з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, - у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 158597 грн 00 коп. що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону і розглядається у письмовому провадженні, - за відсутності інших підстав для її розгляду з викликом у судове засідання.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, відповідно до ст. 367 ЦПК України дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду – без змін.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Згідно ч. 1 ст.10 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально - економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.
Відповідно вимог ч. 2 ст.13КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема : нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг.
За змістом ч.1 ст.14 Закону України «Про колективні договори» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12.02.2010 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, де вона працювала до 28.04.2021 року, що підтверджується записами № 13-22 трудової книжки. 
Відповідно до наказу від 27.04.2021 року № 114/о її було звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників 28.04.2021 року. 
28.04.2021 року між ОСОБА_1 та Державним підприємством обслуговування повітряного руху України був укладений договір № 37 про виплату матеріальної допомоги за колективним договором, відповідно до умов якого підприємство зобов`язується виплатити працівнику матеріальну (грошову) допомогу, передбачену п. 2.3.2 Додатку 19 до Колектичного договору між адміністрацією підприємства та профспілками. Згідно пунктів 2.2 та 2.3 договору про виплату матеріальної допомоги від 28.04.2021 р. № 37 посадовий оклад працівника для розрахунку матеріальної допомоги з урахуванням доплати за знання та постійне використання в роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад становить 19 310,00 грн.; стаж безперервної роботи працівника на підприємстві становить 11 років 2 місяці та 17 днів.
Розмір матеріальної допомоги склав 216 527,00 грн.
Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №141 від 30 березня 2022 року було призупинено дію окремих положень колективного договору з 1 квітня 2022 року на час воєнного стану в Україні, окрім пунктів та їх окремих підпунктів 5.1-5.4, 5.4.1, 5.6, 5.8, 5.10, 5.11, 5.11.1, 5.11.2, 5.15, 5.17, 5.25, 5.27 та 5.28 розділу 5 колективного договору, додатків 2-7, 9 до колективного договору.
Спірні правовідносини регулюються главою 47 «Поняття зобов`язання. Сторони у зобов`язанні», главою 48 «Виконання зобов`язання», главою 51 «Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання» розділу І «Загальні положення про зобов`язання» та главою 52 «Поняття та умови договору», главою 53 «Укладення, зміна і розірвання договору» розділу ІІ «Загальні положення про договір» книги п`ятої «Зобов`язальне право», а також главою 52 «Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання» розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.  Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є  договори та інші правочини.
Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Згідно з ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:  припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;  зміна умов зобов`язання;  сплата неустойки;  відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно з ч.2 ст.141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 17 серпня 2022 року у справі №922/854/21 форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2022 року в справі №910/15264/21 наголосив, що між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.
За правилом з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зі змісту п.3.1 договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором № 37 від 28 квітня 2021 року, укладеного між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та позивачем, вбачається, що відповідач зобов`язався виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу в такому порядку: 1 посадовий оклад протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, а залишок суми матеріальної допомоги – по 1 посадовому окладу кожні 2 місяці, починаючи з 12-го місяця з дати підписання договору.
Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №327/о від 12 травня 2021 року, був встановлений такий порядок виплати матеріальної допомоги ОСОБА_1 , з урахуванням 11 виплат рівними частинами по 19310,00 грн.: у період з 28.04.2021 до 14.05.2021, у період з 28.10.2021 до 27.12.2021; у період з 28.12.2021 до 27.02.2022; у період з 28.02.2022 до 27.04.2022; у період з 28.04.2022 до 27.06.2022; у період з 28.06.2022 до 27.08.2022; у період з 28.08.2022 до 27.10.2022; у період з 28.10.2022 до 27.12.2022; у період з 28.12.2022 до 27.02.2023; у період з 28.02.2023 до 27.04.2023; у період з 28.04.2023 до 27.06.2023 та 1 виплату у розмірі 4 117,00 грн. у період з 28.06.2023 до 27.08.2023.
У відзиві представник відповідача визнав, що Державне підприємство обслуговування повітряного руху України виплатило позивачу частину матеріальної допомоги у загальному розмірі 57930 гривень, що становить 3 посадових окладів. На підставі ч.1 ст.82 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню.
Станом на день звернення ОСОБА_1 до суду з позовом, з урахуванням строків настання кожного із чергових платежів, відповідач не виплатив 9 посадових окладів, строки по виплаті яких настали, що становить 158 597,00 грн., проте Державне підприємство обслуговування повітряного руху України не виконав взятого на себе зобов`язання по їх виплаті. 
В матеріалах цивільної справи міститься копія додаткової угоди №2 до договору № 37 від 28 квітня 2021 року, якою Державне підприємство обслуговування повітряного руху України мало намір погодити з позивачем внесення змін до укладеного з ОСОБА_1 договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором та призупинити його виконання. Зазначена додаткова угода була направлена позивачу засобами поштового зв`язку. Однак вказана додаткова угода позивачем залишилась не підписаною, а отже сторонами не було у встановленому договором порядку погоджені зміни до нього. 
Колегія суддів, відхиляє твердження представника відповідача на ухилення ОСОБА_1 від укладення зазначеної додаткової угоди, оскільки як вбачається з ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Так, видача наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №141 від 30 березня 2022 року не є способом внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором № 37 від 28 квітня 2021 року. Крім того, після звільнення позивача з роботи між сторонами припинились трудові відносини. Правовідносини, що виникли на підставі зазначеного договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором № 37 від 28 квітня 2021 року, є суто цивільно-правовими. У зв`язку з тим, що на них не поширюється ні Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану», ні колективний договір, суд критично оцінює послання представника відповідача на настання форс-мажорних обставин, адже згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Доводи апеляційної скарги відповідача про помилковість висновків суду щодо непоширення на спірні правовідносини положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 136-IX колегія суддів відхиляє, оскільки виплата матеріальної допомоги позивачу обумовлена договором про виплату матеріальної допомоги, укладеним між сторонами 28 квітня 2021 року, після припинення трудових відносин позивача з відповідачем у зв`язку зі звільненням з роботи.
Між сторонами не було укладено додаткових угод щодо внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги, а тому колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги щодо призупинення дію деяких положень колективного договору, то й укладений на основі колективного договору договір про виплату матеріальної допомоги теж призупиняє свою дію
Також звертаючись із апеляційною скаргою відповідач посилається на настання форс-мажорних обставин у зв`язку із російським вторгненням на територію України.
Разом із тим, як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 17 серпня 2022 року у справі №922/854/21 форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2022 року в справі №910/15264/21 наголосив, що між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) також викладено висновок, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань є сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».
Відповідачем не доведено зв`язку між неможливістю виконання зобов`язання за укладеним між сторонами договором та військовою агресією російської федерації в Україні.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
З урахування вищевказаного судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України – залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 18 листопада 2024 року.

Головуючий                                                                        В.Б.Яцина.

Судді                                                                                        Ю.М.Мальований.

                                                                               О.В.Маміна.