УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/2555/21                 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О. 
Категорія 66                  Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Коломієць О.С.
суддів                 Талько О.Б., Шевчук А.М.
за участю секретаря
судового засідання         Журавської Д.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/2555/21 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача -  ОСОБА_4 , про позбавлення права користування житлом та за зустрічним позовом  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 до  ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення  Житомирського районного суду Житомирської області від 22 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Татуйка Є.О.
в с т а н о в и в:
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви просив позбавити права проживання в будинку АДРЕСА_1 відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
На обґрунтування позову вказував, що згідно інвентаризаційної справи в 1993 році він побудував житловий будинок АДРЕСА_1 , а також господарські будівлі, про що був складений акт і 16.07.2008 року будинок був зареєстрований Житомирським відділом інспекції Держархбудконтролю у Житомирській області за №167 та на підставі розпорядженням голови Житомирської райдержадміністрації №798.
На час реєстрації будинку він перебував у шлюбі із ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період перебування у шлюбі в спірний будинок поселився і став проживати зі своєю співмешканкою ОСОБА_3 відповідача ОСОБА_2 , який являється сином померлої дружини позивача. Після смерті своєї матері ОСОБА_2 став вимагати від нього, щоб він подарував йому частину будинку, а коли він відмовив, відповідач звернувся до нотаріуса та до суду щодо визнання за ним права власності на частину будинку.
Зазначав, що відповідачі систематично порушують його спокій, погрожують йому та його сину - ОСОБА_6 фізичною розправою, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, висловлюються брутально на адресу його сім`ї.
Він не має можливості користування надвірними господарськими спорудами, які є у його власності, оскільки в літній кухні мешкають відповідачі. А він дане приміщення планує використовувати як столярну майстерню, яка раніше там і знаходилась.
Він неодноразово просив та вимагав залишити його домоволодіння, але добровільно звільнити помешкання відповідача відмовляються, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду із вказаним позовом.
У січні 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просили визнати за ними право користування будинком разом із надвірними забудовами за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявленого позову вказували, що мати позивача - ОСОБА_2 із 14.05.1999 року по день її смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) перебувала у шлюбі із ОСОБА_1 . За час подружнього життя вони збудували будинок, в якому вони стали проживати. Проти їхнього проживання та використання житла ніхто не заперечував протягом тривалого часу і ОСОБА_1 в тому числі. Їх проживання було відкритим, постійним та безперервним, вони здійснюють всі необхідні платежі. Крім того, у них відсутня будь-яка інша власність. Таким чином, вони мають повноцінне право на користування будинком разом із надвірними забудовами за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 22 травня 2024 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмолено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмови у задоволенні первісного позову, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов про позбавлення права користування житлом.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідачі, які мешкають в приміщенні літньої кухні, на його зауваження щодо утримання її в належному стані не реагують, привели це приміщення в неналежний стан, за комунальні послуги не сплачували і тільки після відключення електроенергії уклади договір постачання електроенргії. Відповідачі неодноразово організовували розпиття алкогольних напоїв і в процесі цього висловлювались на адресу його сім`ї брутально, при цьому на його адресу також надходили погрози. Відповідачі притягувалися до адміністративної відповідальності за хуліганство.
Додає, що в позовній заяві було заявлене клопотання що допиту свідка ОСОБА_7 , яка проживає у його будинку, однак суд не вирішив вказане питання та не викликав останню у судове засідання.
Представник відповідачів подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
На спростування доводів апеляційної скарги зазначає, що по-перше, відповідач ОСОБА_2 являється пасинком позивача та в силу ст. 2 СК України відноситься до членів його сім`ї та близьких осіб. По-друге, як вірно встановив суд першої інстанції відповідачі вселилися до житла на законних підставах та ОСОБА_2 зареєстрований в ньому з 2001 року. В подальшому він одружився та на правах члена сім`ї у 2015 році була зареєстрована ОСОБА_3 . Наразі відповідачі проживають у літній кухні та жодного іншого житла не мають, завжди проживали відкрито, жодних перешкод позивачу не чинили та не чинять. По-третє, суд правомірно не прийняв до уваги повідомлення поліції про вчинення протиправних дій ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за місцем зареєстрованого проживання, оскільки суду на дослідження не надано рішення компетентного органу з відміткою про набуття ним законної сили, а також відображення встановлених фактичних обставин справи щодо цього. По-четверте, відповідачі проживають там постійно, а відтак відсутні обставини відсутності відповідачів понад один рік без поважних причин. ОСОБА_2 проходить військову службу в лавах ЗСУ, а тому періодично був відсутній лише з поважних причин проходження військової служби, натомість його дружина ОСОБА_8 проживає там постійно та безперервно. По-п?яте, посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції порушив порядок допиту свідків не допитавши свідка їх сторони ОСОБА_7 є безпідставними, оскільки представник позивача в судовому засіданні 22.05.2024 відмовився від її допиту.
Вважає, що задоволення такого позову буде непропорційним втручанням у право особи на житло. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Людина , яка захищає батьківщину під час війни не може жити на вулиці.
ОСОБА_1 подав до суду заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що він не визнавав ОСОБА_2 його пасинком та членом своє сім`ї. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вселилися до спірного приміщення без його дозволу та не повідомивши його про те, зареєструвалися в його приміщенні, скориставшись тим, що в сільській раді с. Дениші працювала подруга матері ОСОБА_2 - ОСОБА_10 , яка мала та має вплив на вирішення питання щодо реєстрації, так як всім представляється депутатом сільської ради с. Дениші.
Його син, ОСОБА_11 , неодноразово звертався в Тетерівську ОТГ з заявою про зняття з реєстрації відповідачів, але заяви не приймали і в усній формі повідомляли, що він маю право вирішити це питання через суд. По-друге, дійсно, в суді сторона позивача не надавала договору найму жилого приміщення, так як відповідачі не бажали його підписувати, при цьому оспорювали його право на житло. І більше того відмовилися відшкодовувати плату за проживання.
Щодо третього зауваження автора відзиву щодо неправомірних дій відповідачів, які на постійній основі проводили різного характеру святкування, при цьому вживали спиртні напої та вели відносно нього та членів його сім`ї неправомірно. Це була нецензурна лайка, мало місце образливе чіпляння, кидання на його будинок дерев`яних палок, кусків цегли та інші дії, які вимушували їх ховатися в будинку. При цьому приймали участь також і свідки відповідачів, які в судових засіданнях давали пояснення на користь ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_3 . Його син неодноразово звертався до правоохоронних органів, де відповідачів притягували до адміністративної відповідальності, проводили з ними бесіди, попереджали їх про неправомірні дії. 
В своєму відзиві автор визнає, що між сторонами склалися неприязні стосунки, що ще раз підкреслює те, що у позивача є всі підстави ставити питання про позбавлення права користування житлом, яке він побудував, в якому він має право на спокійне проживання без психологічних стресів, які надходять від відповідачів.
Представники позивача у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
Відповідачі та їх представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Третя особа - ОСОБА_12 підтримав доводи поданої позивачем апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Судом під час розгляду встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,4250 га для будівництва житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства на території с. Дениші, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 18.07.2008 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19704119 від 29.07.2008 року та державним актом на право приватної власності на землю серії ЖТ-08-18 №002433 від 24.03.1997 (а.с.7-9).
Відповідно до довідки Виконавчого комітету Тетерівської сільської ради №447 від 01.07.2020 року на житловій площі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано місце проживання чотирьох осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.5).
Згідно відповіді Відділу поліції №1 Житомирського районного управління поліції ГУНП у Житомирській області від 16.06.2021 року встановлено, що відділом поліції здійснено ретельну перевірку по повідомленням щодо можливих неправомірних дій гр. ОСОБА_2 , гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_13 . Під час проведення перевірки по даному факту опитані з даного приводу гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_3 підтвердили вищевикладене, та в подальшому останніх було притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 173 КУпАП (дрібне хуліганство) (а.с.6).
Із довідок №524, №525 від 02.09.2021 року Денишівського старостинського округу вбачається, що гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_2 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 з 07.07.2015 року та 04.10.2001 року (а.с.89-90).
Відповідно до відповіді Зарічанського РЕМ АТ «Житомиобленерго» №530/10791 від 14.09.2021 року договір про користування електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 був укладений 30.10.2015 року, відповідно до побутової програми особовий рахунок № НОМЕР_1 був відкритий на ОСОБА_2 (а.с.93).
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 18.07.2023 року у справі №278/2049/21, яке залишене без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 05.10.2023 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Державної інспекції архітектури та містобудування України про визнання права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, виключення з акту прийняття в експлуатацію даних про термін будівництва (а.с.128-131, 132-137).
12.06.2021 року було складено протокол про адміністративне правопорушення №785202 відносно ОСОБА_2 , який 10.05.2021 року близько 18 години перебуваючи в АДРЕСА_1 ображав ОСОБА_12 та членів його родини словами нецензурної лайки, чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП (а.с.203).
12.06.2021 року було складено протокол про адміністративне правопорушення №785201 відносно ОСОБА_3 , яка 10.05.2021 року близько 17 години перебуваючи в АДРЕСА_1 ображала ОСОБА_12 та членів його родини словами нецензурної лайки, чим вчинила правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП (а.с.203).
Постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 22.06.2021 року у справі №278/1762/21 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. Судом встановлено, що 10.05.2021 року близько 18 години ОСОБА_2 перебуваючи в АДРЕСА_1 , ображав ОСОБА_12 та членів його сім`ї нецензурною лайкою, чим порушив громадський порядок і спокій громадян, тим самим вчинив дрібне хуліганство (а.с.201).
Постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 23.06.2021 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. Судом встановлено, що 10.0.2021 року ОСОБА_3 вчинила дрібне хуліганство, а саме перебуваючи по АДРЕСА_1 , ображала ОСОБА_12 та його родину словами нецензурної лайки, чим порушила громадський порядок і спокій громадян (а.с.202).
16.06.2021 року та 22.06.2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до Житомирського районного суду Житомирської області заяви про розгляд адміністративних протоколів, складених відносно них без їх присутності, вину свою визнали у повному обсязі (а.с.213, 214).
11.05.2021 року ОСОБА_12 звернувся із заявою до Відділу поліції №1 Житомирського районного управління поліції ГУНП у Житомирській області, в якій просив внести його заяву до ЄРДР та порушити кримінальну справу за обставинними зазначеними у заяві (а.с.205).
Судом першої інстанції допитано свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , які повідомили суду, що ОСОБА_18 і ОСОБА_19 постійно проживають за місцем реєстрації, дбають про майно і сплачують за нього комунальні послуги. Свого часу, ОСОБА_18 і ОСОБА_19 приймали безпосередню участь у будівництві даного домоволодіння і вкладали у нього в тому числі кошти.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі як колишні члени його сім`ї, мають право на користування житловим приміщенням вказаного домоволодіння, оскільки вони є колишніми членами його сім`ї і зареєстровані у спірному житловому будинку. Інтереси позивача, як власника житла та користувачів цим житлом, не перевищують інтересів останніх, як колишніх членів сім`ї, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, та які, як установлено судом, не забезпечені іншим житловим приміщенням.
Колегія суддів погоджується із таким висновок суду першої інстанції, виходячи із наступного.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та в постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Водночас у статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються всупереч призначенню цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Дійсна сутність позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом.
Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).
Отже, при вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. 
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Відповідно до частини четвертої статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц).
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, а також постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
На підставі статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 в поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, в тому числі тих, які не є і не були членами його сім`ї.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , будучи сином померлої дружини позивача, та його дружина ОСОБА_3 вселились до спірного житла зі згоди власника житла, постійно проживають там, іншого житла на праві власності на дату ухвалення рішення суду вони не мають.
Доказів того, що відповідачі були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 проти волі позивача, останнім не надано.
Сторонами не заперечується, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають у приміщенні літної кухні.
Вірним є висновок суду першої інстанції, що наявність чисельних судових спорів між даними сторонами і встановлені у ході розгляду даних справ фактичні обставини справи стосовного домоволодіння адресою АДРЕСА_1 вказують на єдине житло ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за вказаною адресою, яке вони постійно і тривало займають саме, як житлове.
Доказів наявності заборгованості, яка утворилась від користування ОСОБА_2 і ОСОБА_3 приміщеннями домоволодіння ОСОБА_1 суду не надано.
Доводи позовної заяви та апеляційної скарги, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні належаним позивачу домоволодінням, вчиняючи протиправні дії та висловуючись відносно нього та його сім`ї нецензурно та з погрозами, що підтверджується протоколами про адміністративні правопорушення та постановами про притягнення до адміністративної відповідальності, є необґрунтованими, оскільки не свідчать про наявність підстав для визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житлом. Вищевказані протоколи та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності складені відносно відповідачів з приводу виниклих між ними та третьою особою - ОСОБА_12 неприязних стосунків та мали свій прояв у формі нецензурної лексики.
Отже, відповідачі вселились до спірного житла зі згоди власника житла, зареєстровані та постійно проживають в ньому, іншого житла вони не мають, а тому немає правових підстав для визнання осіб такими, що втратили право користуватися спірним житлом.
Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що виселення відповідачів із спірного житла не відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив порядок допиту свідків, не допитавши свідка їх сторони ОСОБА_7 , є безпідставними, оскільки представник позивача в судовому засіданні 22.05.2024 року відмовився від її допиту.
Наведені в апеляційній скарзі доводи, зводяться до незгоди з судовим рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі та були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 22 травня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про позбавлення права користування житлом - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 20 грудня 2024 року.

Головуючий                                               Судді