КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №755/9493/24                                                                                      Головуючий у І інстанції - Савлук Т.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/15709/2024                                       Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
28 жовтня 2024 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2024 року 
у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_2 на утримання дітей,- 
 
установив:
 
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі половини заробітку (доходу) боржника щомісяця, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, з дня подання заяви та до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2024 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що свідоцтва про народження дітей містять запис, де їх батьком вказаний боржник ОСОБА_2 , що на думку апелянта свідчить про те, що ОСОБА_2 визнав своє батьківство.
Вказані свідоцтва про народження дітей є похідними документами від ухваленого в судовому порядку рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 серпня 2019 року у справі №740/2249/19, згідно якого, суд вирішив оголосити ОСОБА_2 усиновлювачем дітей.
Просила суд, скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2024 року та задовольнити подану заяву про видачу судового наказу.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відповідності до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.
Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу мотивував своє рішення тим, що заявником не долучено витяги з актового запису про народження дітей, оскільки, як вбачається зі змісту заяви про видачу судового наказу, заявник перебуває у зареєстрованому шлюбі з батьком дитини з 30 травня 2018 року, що зумовлює надання доказів, які підтверджують факт визнання батьківства батьком дітей -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що суперечить вимогам ст. 163 ЦПК України. 
Також, заявник не долучила докази, які мали підтвердити той факт, що боржник ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, а також платоспроможність боржника надавати допомогу на утримання дітей, визначеному стягувачом.
Крім того, заявником не долучено будь-яких доказів на підтвердження поданого до суду позову про розірвання шлюбу та/або рішення.
Апеляційний суд не може повністю погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Наказне провадження - це вид провадження у цивільному судочинстві, в якому судом вирішується справа про стягнення з боржника на підставі судового наказу грошових коштів або витребування майна без проведення судового засідання на користь особи, яка має право вимоги.
Відповідно до положень ч.3 ст.19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Згідно із ст.160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Стаття 161 ЦПК України передбачає перелік вимог, за якими може бути видано судовий наказ. Так, зокрема, п.4 ч.1 вказаної статті передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
Частиною 2 ст.161 ЦПК України визначено, що особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.
Статтею 163 ЦПК України визначено форму і зміст заяви про видачу судового наказу.
Відповідно до положень вказаної статті заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником. У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
До заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
Відповідно до положень ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: 1) заява подана з порушеннями вимог ст. 163 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст.161 цього Кодексу; 4) наявні обставини, передбачені ч. 1 ст. 186 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.
З матеріалів справи вбачається, що у червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі половини заробітку (доходу) боржника щомісяця, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, з дня подання заяви та до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
На підтвердження заявлених вимог ОСОБА_1 надала копію свідоцтва про народження сина - ОСОБА_6 , серії НОМЕР_1 від 15 листопада 2019 року, копію свідоцтва про народження сина - ОСОБА_7 , серії НОМЕР_2 від 15 листопада 2019 року, копію свідоцтва про народження сина - ОСОБА_8 , серії НОМЕР_3 від 04 вересня 2018 року.
Крім того, як вбачається з рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 серпня 2019 року у справі №740/2249/19 ОСОБА_2 оголошено усиновлювачем ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зобов`язано Ніжинський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Чернігівській області внести зміни до актового запису про народження №98 від 22 лютого 2007 року ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в графі «батько» замість ОСОБА_11 вказати - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Ніжина, громадянина України, графу «мати» залишити без змін,
Змінено прізвище дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_5 » на « ІНФОРМАЦІЯ_5 » та по-батькові з « ІНФОРМАЦІЯ_5 » на « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».
Зобов`язано Ніжинський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Чернігівській області внести зміни до актового запису про народження №172 від 15 квітня 2004 року ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в графі «батько» замість ОСОБА_11 вказати - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Ніжина, громадянина України, графу «мати» залишити без змін,
Змінено прізвище дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_6 » на « ІНФОРМАЦІЯ_6 » та по-батькові з « ІНФОРМАЦІЯ_6 » на « ІНФОРМАЦІЯ_6 ».
Дане рішення сторонами не оскаржувалося та набрало законної сили.
Відповідно до положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, судовим рішенням було встановлено факт того, що  ОСОБА_2 є батьком дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на вищезазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку, що заява про видачу судового наказу подана з порушенням вимог ст. 163 ЦПК України.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у відповідності до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. 
Крім того, ч. 2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні.
Таким чином, стягнення аліментів на утримання дітей не залежить від того чи перебувають сторони в зареєстрованому шлюбі чи шлюб між ними розірвано.
Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З огляду на відсутність у апеляційного суду повноважень, щодо ухвалення нового судового рішення про задоволення заяви про видачу судового наказу, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала про відмову у видачі судового наказу, як така, що постановлена суддею з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2024 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2024 року про відмову у видачі судового наказу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Судді                                                                                                 К.П. Приходько
 
                                                                                                          С.О. Журба
                                                                                   
Т.О. Писана