ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року 
м. Київ

cправа №  910/18091/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Ємця А.А., Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання - Швидак С.В.,

представників учасників справи:
позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" - адвоката Лисенка В.О., дов. № 200 від 29.11.2023,
відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" - адвоката Панченка Ю.В., дов. № 271 від 30.05.2023,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (далі  - Оператор ГТС)
на рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2024 (суддя Гумега  О.В.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2024 (головуючий суддя Шаптала Є.Ю., судді: Гончаров С.А. і Тарасенко К.В.)
у справі № 910/18091/23
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" (далі - Компанія)
до Оператора ГТС
про стягнення 1 112 565 450,52 грн.
За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд
ВСТАНОВИВ:
Компанія звернулася до суду з позовом до Оператора ГТС про стягнення 1  112  565 450,52 грн, з яких: 935 427 734,34 грн інфляційних втрат та 177  137  716,18 грн 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором транспортування природного газу від 25.11.2019 №  1907000466 (далі - Договір) в частині своєчасної оплати добових небалансів за газові місяці: грудень 2021, січень, лютий, березень, травень-вересень 2022 та червень 2023, у зв`язку із чим з нього підлягають стягненню інфляційні втрати та 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.04.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2024, позов задоволено.
Судові рішення обґрунтовано доведеністю обставин порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань, у зв`язку з чим Компанією правомірно заявлено до стягнення інфляційні втрати та 3% річних на підставі статті 625 ЦК України, розрахунок яких є правильним. Водночас судами відхилено клопотання відповідача про зменшення інфляційних втрат та 3% річних на 99,9% на підставі частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України), оскільки, за висновками судів, ці законодавчі норми дозволяють зменшити штрафні санкції (штраф, пеню), а не інфляційні втрати та відсотки річних, нараховані на підставі статті 625 ЦК України.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Оператор ГТС звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій:
-  на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанції статті 233 ГК України та статей 614, 625 ЦК України, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування зазначених норм, викладених у постановах від 03.11.2023 у справі №  910/6379/22, від 01.10.2020 у справі № 904/5610/19, від 18.03.2020 у справі №  902/417/18, щодо можливості зменшення відсотків річних;
-  на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 625 ЦК України у взаємозв`язку з положеннями статей 3, 610, 611, 614 ЦК України та статей 216, 217, 233 ГК України на предмет можливості зменшення судом суми інфляційних втрат.
Скаржник не погоджується з висновком судів щодо відсутності підстав для задоволення його клопотання про зменшення інфляційних втрат та 3% річних на підставі статті 233 ГК України; вважає стягнення повного їх розміру таким, що не відповідає принципам справедливості, добросовісності, розумності як загальних засад господарського-правової відповідальності; наводить обставини, які (на його думку) можуть слугувати підставою для зменшення заявлених позивачем нарахувань, зокрема, про: надмірність суми стягнення, відсутність збитків у позивача, ступінь виконання порушеного зобов`язання (повне виконання), майновий стан та баланс інтересів сторін.
Просить скасувати рішення і постанову судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення про відмову в позові.
Компанія подала відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.
Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Верховний Суд зазначає, що скаржник не погоджується з оскаржуваними судовими рішеннями лише в частині розміру стягнення 3% річних та інфляційних втрат (висновками судів щодо відмови у задоволенні клопотання відповідача про їх зменшення на підставі статті 233 ГК України у зв`язку із незастосовністю цієї норми до таких нарахувань).
Так, позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 935  427  734,34 грн та 3% річних у розмірі 177 137 716,18 грн відповідно до наданого ним розрахунку на підставі статті 625 ЦК України.
Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, виходили з того, що обставини укладення між сторонами Договору та його неналежного виконання відповідачем в частині своєчасної оплати добових небалансів підтверджено матеріалами справи, а нарахування позивачем сум інфляційних втрат та 3% річних - здійснено правильно.
Водночас відповідачем у відзиві на позов було заявлено клопотання про зменшення інфляційних втрат та 3% річних на 99,9%, обґрунтоване посиланнями на те, що:
-  до позовної заяви не надано жодного належного та допустимого доказу понесення позивачем збитків від дій відповідача за Договором, навпаки у спірний період група Нафтогаз отримала від Оператора ГТС безповоротно 46  407 464 131 грн, що, в свою чергу, призвело до критичного фінансового стану відповідача;
-  у  відповідача наявна значна дебіторська заборгованості контрагентів (станом на 31.10.2023 заборгованість замовників послуг за договорами транспортування природного газу з оплати обсягів негативних щодобових небалансів, замовленої договірної потужності та перевищення замовленої договірної потужності за період з 01.01.2020 по 30.09.2023 перед Оператором ГТС складала 38 944 024 117 грн; згідно Звіту про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 2022 рік вбачається, що за 2022 рік збиток Оператора становить 6 371 238 грн);
-  з метою забезпечення функціонування газотранспортної системи, яка належить на праві власності державі Україна, Оператор ГТС за власні кошти постійно здійснює проведення ремонтів, пов`язаних з ліквідацією наслідків бойових дій, з метою не допущення припинення транспортування природного газу як для замовників, які здійснюють свою діяльність на території України, так і до країн Європейського Союзу;
-  стягнення 3% річних і інфляційних втрат, які нараховані на суму, яка є оплаченою відповідачем, що фактично не заперечується позивачем,  суперечить імперативним приписам статті 625 ЦК України.
Розглянувши клопотання відповідача суди виснували таке. 
Норми  ГК України  та  ЦК України  прямо не містять положень про можливість зменшення нарахування інфляційних втрат та 3% річних.
Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
У силу положень частини першої статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).
Посилаючись на правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 31.07.2019 у справі № 910/3692/18, 27.04.2018 у справі № 908/1394/17 та від 22.01.2019 у справі № 905/305/18, суди виснували, що із положень статей  230,  233 ГК України та статей  549,  551 ЦК України вбачається, що ними передбачено право суду на зменшення штрафних санкцій (штрафу, пені), в той час як стягнення інфляційних втрат та 3% річних не є штрафними санкціями, зокрема неустойкою, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
При цьому, суди відхилили посилання відповідача на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, щодо права суду зменшувати розмір процентів річних, нарахованих відповідно до  статті 625 ЦК України, оскільки, за висновками судів, обставини даної справи №  910/18091/23 є відмінними від обставин у справі № 902/417/18. У зазначеній постанові Великою Палатою Верховного Суду було надано оцінку правовідносинам, в яких сторонами в договорі було збільшено розмір відсотків річних за статтею 625 ЦК України, в той же час як у цій справі, сторонами у Договорі не збільшувався розмір відсотків річних, порівняно з визначеним законодавством.
Верховний Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Підставою касаційного оскарження судових рішень в частині задоволення вимог про стягнення 3% річних, відповідачем визначено пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, а саме неврахування судами висновків Верховного Суду щодо застосування статті 233 ГК України та статей 614, 625 ЦК України, викладених у постановах від 03.11.2023 у справі № 910/6379/22, від 01.10.2020 у справі №  904/5610/19, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, щодо можливості зменшення відсотків річних.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №  902/417/18 вказала, зокрема, про те, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання (пункт 8.38 постанови).
В ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 28.02.2024 у справі №  915/534/22 та від 18.05.2021 у справі №  904/3177/20, якими справи повернуто колегіям Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду, зокрема, вказала таке: «Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у справі №  902/417/18, від висновків у якій вважає за необхідне відступити Касаційний господарський суд, зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшувати розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, тоді як підстави та обставини для такого зменшення процентів річних суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку».
Вирішуючи питання про зменшення розміру процентів річних, Велика Палата Верховного Суду виходила з конкретних встановлених обставини справи №  902/417/18, які мали юридичне значення для такого зменшення.
У пункті 8.38 постанови від 15.09.2020 у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду, посилаючись на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, вказала, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
У пункті 8.41 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав».
Отже, за висновками Великої Палати Верховного Суду нею у справі №  902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України. Про зазначене вказала й об`єднана палата Касаційного господарського суду в ухвалі від 23.05.2024 зі справи № 910/2440/23, повертаючи зазначену справу колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Необхідно враховувати, що правовий висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору (подібний висновок міститься в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі № 753/11009/19, від 27.07.2021 у справі № 585/2836/16- Ц).
Водночас у цій справі суди попередніх інстанцій не врахували зазначених вище висновків Верховного Суду, помилково зазначивши про те, що на стягнення 3% річних, передбачених статтею 625 ЦК України не поширюються положення щодо можливості їх зменшення, як і не врахували того, що у справі № 902/417/18 Великою Палатою Верховного Суду зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, тоді як підстави та обставини для такого зменшення процентів річних суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку.
Суди не дослідили чи існують у цій справі підстави та обставини для зменшення процентів річних, не надали оцінки у зазначеному контексті доводам сторін спору та залишили нерозглянутим відповідне клопотання учасника справи по суті.
Верховний Суд виходить з того, що відповідно до положень статті 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність (стаття 76 ГПК України), допустимість (стаття 77 ГПК України), достовірність (стаття 78 ГПК України) кожного доказу окремо, а також вірогідність (стаття 79 ГПК України) і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.
З огляду на викладене доводи касаційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження, наявні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень в частині вирішення спору про стягнення 177 137 716,18 грн - 3% річних та передачі справи у скасованій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
Що ж стосується доводів скаржника про хибність висновків судів попередніх судових інстанцій щодо неможливості зменшення суми інфляційних втрат Верховний Суд зазначає таке.
Так, скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 625 ЦК України у взаємозв`язку з положеннями статей 3, 610, 611, 614 ЦК України та статей 216, 217, 233 ГК України на предмет можливості зменшення судом суми інфляційних втрат.
Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Верховний Суд, також, виходить з того, що зі змісту пункту 3 частини другої      статті 287 ГПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
За наслідками оцінки доводів скаржника в цій частині Судом з`ясовано, що Верховним Судом розглядалася справа № 917/991/22 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" до Управління Служби безпеки України в Полтавській області про стягнення 2 268 165,23 грн, у тому числі 273 221,18 грн інфляційних втрат, обґрунтованим неналежним виконанням відповідачем умов договору постачання природного газу постачальником "останньої надії" щодо розрахунку за спожитий природний газ.
У межах розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції, зокрема, зменшено за клопотанням відповідача розмір присуджених до стягнення на користь позивача інфляційних втрат на 95%.
За наслідками розгляду справи № 917/991/22, у постанові від 24.01.2024, Верховний Суд зазначив таке:
"7.46. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
7.47. Інфляційні втрати (індекс споживчих цін) - це показник, який характеризує зміни загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничого споживання (постанова Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 341/915/16-ц).
7.48. Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі № 915/880/18, від 26.09.2019 у справі № 912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 на які посилається скаржник).
7.49. Таким чином вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Такі висновки викладено і у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18 (на яку посилається скаржник).
7.50. Визначені частиною другою статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).
7.51. Що ж до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (права суду зменшити нараховані відсотки річних за статтею 625 ЦК України), колегія суддів зазначає таке.
7.52. У розглядуваній справі Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
7.53. Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також пунктом 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої частини другої статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та дев`яносто шести відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.
7.54. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав.
7.55. Суд наголошує, що у справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити лише розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України. При цьому, за висновком Суду підстави та обставини для такого зменшення процентів річних суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку.
7.56. Отже, Верховний Суд звертає увагу, що саме з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд, може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Таким чином, Верховний Суд частково погоджується у цій частині з доводами скаржника, що суд мав би (має право) врахувати ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати обов`язок з виконання умов договору в контексті обставин цієї справи тощо. Водночас конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання за Договором, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності, має правове значення під час вирішення питання щодо застосування частини третьої статті 511 ЦК України, статті 233 ГК України (щодо права суду зменшувати лише розмір процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України).
7.57. При цьому суд, апеляційної інстанції правильно застосувавши загальний висновок Великої Палати щодо права суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, не звернув увагу, що Велика Палата Верховного Суду не зазначала про можливість зменшення інфляційних втрат.".
За наслідками розгляду зазначеної справи Верховний Суд не погодився із висновками апеляційного суду про відмову у стягненні інфляційних втрат у розмірі 259 560,12 грн, визнав цей висновок суду передчасним і таким, що зроблений без дослідження всіх зібраних у справі доказів на підтвердження наявності, чи навпаки, відсутності підстав для задоволення таких вимог.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень у цій справі № 910/18091/23 вбачається, що висновки судів попередніх інстанцій в частині розгляду позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, у тому числі в частині висновку щодо неможливості їх зменшення в порядку частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, відповідають наведеному висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 24.01.2024 у справі № 917/991/22.
Верховний Суд наголошує, що забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
З урахуванням наведеного касаційний суд зазначає, що висновки, про відсутність яких зазначає скаржник, наразі вже сформовані Верховним Судом, у зв`язку з чим підстава касаційного оскарження, визначена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України в частині розгляду судами вимог про стягнення інфляційних втрат, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 4 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою Оператора ГТС в цій частині.
Отже, доводи скаржника про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли своє часткове підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у цій постанові.
Порушення судами норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи в частині вимог про стягнення 3% річних, не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
У силу приписів частини четвертої статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
З огляду на те, що суд першої інстанції допустив часткове порушення норм матеріального та процесуального права при розгляді вимог про стягнення 3% річних, а суд апеляційної інстанції не усунув ці порушення, ураховуючи доводи касаційної скарги, які є нерозривними у їх сукупності, межі розгляду справи судом касаційної інстанції, імперативно визначені статтею 300 ГПК України, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині вирішення спору про стягнення 177 137 716,18 грн - 3% річних, а справа - передачі у скасованій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи та докази, об`єктивно оцінити відповідні докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті і, в залежності від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення за результатами розгляду по суті клопотання відповідача про зменшення заявленої до стягнення суми 3% річних.
Оскільки рішення і постанова судів попередніх інстанцій у скасованій частині підлягають передачі на новий розгляд, то розподіл судових витрат у справі в цій частині здійснює господарський суд, який ухвалює рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтею 129, пунктом 5 частини першої статті 296, статтями 300, 308, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ :
1.  Касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2024 у справі № 910/18091/23, відкрите на підставі пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2.  Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" задовольнити частково.
3.  Рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2024 у справі №  910/18091/23 скасувати в частині вирішення спору про стягнення 177  137  716,18  - 3% річних.
4. Справу № 910/18091/23 у скасованій частині передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                   І. Булгакова

Суддя                                                                                                  А. Ємець

Суддя                                                                                                  Т. Малашенкова