ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8642/24 Справа № 704/397/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Крамар О. М. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Космачевської Т.В., 
суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,
розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 липня 2024 року в цивільній справі номер 704/397/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2024 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що він переказав кошти на рахунок відповідача як менеджера фінансової організації «Траст Макворі Кепітал», вважаючи, що йому будуть надані послуги зі страховки його торгового рахунку. Однак, організація виявилась шахрайською, жодних послуг йому надано не було. Правочин між ним та відповідачем мав дефектний характер, та з боку відповідача здійснений з використанням нечесної підприємницької практики. Вважав, що належним способом захисту його прав є застосування наслідків недійсності правочину, здійсненого з використанням нечесної підприємницької практики у вигляді стягнення з відповідача сплачених коштів, з урахуванням інфляційний втрат і трьох процентів річних. Також діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду, яку позивач оцінює у 8750,00 грн.
Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь кошти в сумі 17500,00 грн, інфляційні втрати в сумі 7962,27 грн і три проценти річних у сумі 1599,45 грн, усього 27061,72 грн, а також стягнути з ОСОБА_2 на його користь відшкодування моральної шкоди в сумі 7125,00 грн. 
Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 липня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, повернуто ОСОБА_1 .
Із вказаним судовим рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 липня 2024 року про повернення позовної заяви та повернути справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Доводами апеляційної скарги наведено, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, ухваленою з порушенням норм процесуального права.
Суд першої інстанції не вказав, яким конкретно встановленим процесуальним законом вимогам не відповідає подана позовна заява, тобто не постався на конкретні частини або пункти вказаних статей та не цитував їх. 
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що у спірних правовідносинах позивач не є споживачем послуг, а фактично ставить питання про стягнення з відповідача коштів, які той отримав без достатніх правових підстав.
Специфікою Закону України «Про захист прав споживачів» є те, що він не містить 
вичерпного переліку відносин, на які поширюється його дія, оскільки не можна наперед визначити всі ситуації, в яких одна сторона виступає як споживач, а інша продавець або виконавець. Отже, положення Закону України «Про захист прав споживачів» поширюються на невизначено широке коло правовідносин, які виникають між споживачами та надавачами послуг. Споживчі правовідносини можуть виникати між споживачем та суб`єктом господарювання на будь-якому етапі, в тому числі на етапі виникнення наміру замовлення послуг. Такі обставини, як, наприклад, відсутність договору між споживачем та надавачем послуг, або відсутність самого факту надання послуг, не мають принципового значення в аспекті кваліфікації правовідносин як споживчих. 
В позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що правовідносини між ним та ФОП ОСОБА_2 мали характер нікчемного, дефектного правочину. Він сплатив ФОП ОСОБА_2 кошти в сумі 17500,00 грн з призначенням платежу «за послуги» на вимогу менеджера компанії «Траст Макворі Кепітал», розраховуючи на те, що ці кошти будуть внесені для «страхування» переказу моїх коштів з міжнародного банку». У свою чергу, ФОП ОСОБА_2 прийняв від позивача кошти, однак жодних послуг не надав. 
Жовтоводський міський суд залишив поза увагою правові висновки, викладені в п. 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц, згідно з якими встановлення обґрунтованості позову це обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з частиною 2 статі 369 ЦПК України апеляційна скарга на вказану ухвалу суду першої інстанції підлягає розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання.
Відповідно до частини 13 статі 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що в квітні 2024 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів (а.с. 1-11).
Ухвалою Тальнівського районного суду Черкаської області від 03.04.2024 вказану позовну заяву передано на розгляд за підсудністю до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області (а.с. 43-43зв).
Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 19 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору (а.с. 79-79зв).
19 червня 2024 року ОСОБА_1 отримано ухвалу про залишення без руху від 19 червня 2024 року в електронному кабінеті (а.с. 81).
03 липня 2024 року ОСОБА_1 направив на адресу суду письмові пояснення, в яких зазначив про характер виниклих правовідносин (а.с. 82-85).
Постановляючи ухвалу про повернення скарги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем вимоги ухвали суду від 19 червня 2024 року про залишення позовної заяви без руху не виконані, судовий збір не сплачено.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд дійшов цього висновку з порушенням норм процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175,177 ЦПК України.
Частиною 4 статті 177 ЦПК України передбачено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Згідно з частиною 1 статті 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження, суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 ЦПК України.
Відповідно до частин першої та другої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Згідно з частиною третьою статті 185 ЦПК України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому у статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.
За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Частиною 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі №761/24672/15-ц (провадження № 14-197цс18) вказано, що «у статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, у якому не передбачено звільнення від сплати судового збору споживачів - за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав. Разом з тим у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Системний і комплексний аналіз зазначених норм дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб, як «споживачі, які звернулися з позовними вимогами про захист порушених справ», у переліку осіб, що мають пільги щодо сплати судового збору, установленому в статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів, а саме Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову».
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції – на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (пункт 25 рішення у справі «Кутій проти Хорватії»).
Крім того, ЄСПЛ у пункті 35 рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії», пункті 32 рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» зазначив, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
За змістом пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
З матеріалів справи вбачається, що в квітні 2024 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 19 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору. Як вбачається з ухвали, посилання позивача на звільнення від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» судом відхилено з огляду на те, що позивач ОСОБА_1 у позовній заяві зазначає, що у нього з відповідачем немає жодних домовленостей (угод, договорів тощо), жодних послуг відповідач не надавав. Отже, виходячи зі змісту позову, слідує, що у спірних правовідносинах позивач не є споживачем послуг, а фактично ставить питання перед судом про стягнення з відповідача коштів, які той отримав без достатніх правових підстав (безпідставно отриманих коштів).
03 липня 2024 року ОСОБА_1 направив на адресу суду письмові пояснення, в яких зазначив що позов пов`язаний з порушенням відповідачем його прав як споживача фінансових послуг, а також на застосування до нього нечесної підприємницької практики та просив застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з ОСОБА_2 отриманих коштів.
Отже, на його вимоги поширюється дія статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Таким чином, за подання позову судовий збір не підлягає сплаті, тому вимоги суду першої інстанції про сплату позивачем судового збору не ґрунтуються на законі, отже, їх невиконання не може бути підставою для визнання неподаною і повернення ОСОБА_1 позовної заяви.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі №757/425/21-ц.
До того ж, у постанові від 31 серпня 2023 року у справі №990/114/23 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що обставини, які мають значення для справи, повинні встановлюватися під час ухвалення рішення по суті справи, а не на стадії відкриття провадження.
Встановивши, що позивач обґрунтовує свої вимоги порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції мав підстави для звільнення його від судового збору при подачі позову, а оцінку зазначеним обставинам справи мав надавати вже на стадії розгляду по суті.
Також суд не врахував, що в подальшому судовий збір міг бути стягнутий в порядку розподілу судових витрат між сторонами відповідно до статті 141 ЦПК України.
За таких обставин суд першої інстанції, з підстав, наведених в ухвалі від 19 червня 2024 року, дійшов помилкового висновку про те, що позовна заява ОСОБА_1 не відповідає вимогам статей 175, 177 ЦПК України, а в подальшому про визнання скарги неподаною і повернення її позивачу, припустився надмірного формалізму. Оскільки оцінка законності та обґрунтованості вимог позовної заяви ОСОБА_1 має бути надана судом на стадії розгляду позову по суті.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі, заслуговують на увагу, а тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до ст. 379 ЦПК України і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 липня 2024 року - скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: