Дата документу 25.09.2024 Справа № 334/5173/15-ц

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 334/5173/15-ц                                                  Пр. № 22-ц/807/76/24	Головуючий у 1-й інстанції: Турбіна Т.Ф. Повний текст складено 15.08.2023 року. Суддя-доповідач: Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 вересня 2024 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Кочеткової І.В, Кухаря С.В.
за участі секретаря                                        Камалової В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня 2023 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (надалі – АТ «ПУМБ»), НАЦІОНАЛЬНОГО БАНКУ УКРАЇНИ (надалі – НБУ) про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору 

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (т.с.1 а.с.1-7), який в подальшому уточнила (т.с.2 а.с.132-138), та в якому просила визнати недійсним кредитний договір від 29.08.2007 року № 56131181.
В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що 29.08.2007 року між ОСОБА_1 і ЗАКРИТИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (в особі начальника відділу бізнесу фізичних осіб Філії ЗАТ « ПУМБ» в м. Запоріжжя Бадудіною О.А. було укладено кредитний договір №5613181,який має усі ознаки Споживчого кредиту. Відповідно до п. 1.1. даного договору банк надає позичальнику кредит у розмірі 27000,00 доларів США.
Згідно п. 2.3.2. кредитного договору кредит надається шляхом перерахування суми кредиту з позичкового рахунку № НОМЕР_1 в Філії ПУМБ в Запоріжжя на картковий рахунок Позичальника № НОМЕР_2 , відкритий у валюті в Філії ПУМБ в м. Запоріжжя.
Такий спосіб отримання кредиту (в доларах США) позивачу було рекомендовано працівниками банку, через те, що за їх словами кредитні ресурси в доларах США коштують дешевше, аніж кредитні ресурси в українській гривні.
Вважає, що даний кредитний договір суперечить законодавству України, виходячи з такого.
Кредитний договір суперечить законодавству України по захисту прав споживачів. Відповідачем в порушення закону не було виконано переддоговірну роботу з позивачем.
Зміст спірного Договору суперечить частині 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням Договору, ні протягом його дії, Відповідач не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає Закон, чим було порушене право споживача на свободу вибору продукції.
Банком обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про кредит, так як ним не повідомлено про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо,переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Споживачу було реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою, оскільки продукція надана Позивачу банком (валютний кредит) є небезпечною для його майнових інтересів, так як є схильною до різких значних коливань своєї вартості, криє в собі ризик для майна Позивача.
Вказане свідчить, що згідно ст. 21 Закону «Про захист прав споживачів» при укладенні договору були порушені права споживача. Відтак, відповідно до ст. 215 ЦК України кредитний договір є недійсним. 
Крім того, відповідно до ст. 15 Закону «Про захист прав споживачів», у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, споживач має право визнати договір недійсним і вимагати відшкодування завданих йому збитків.
Позивачу з боку банку не надано жодної інформацію про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання Позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит.
Спірний кредитний договір є недійсним в силу ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», яка встановлює, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
В кредитному договорі містяться умови ( п.2.3), які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання Договору, лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах та з боку банку, і не містять порядку зміни Договору, який враховував би інтереси споживача (Позичальника), взагалі не містить умови про порядок припинення Договору, а це є суттєвими умовами (ст. 628 ЦК України), то Договір в цілому суперечить п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Умова договору щодо дострокового повернення всього кредиту у разі не згоди із запропонованим Банком підвищенням відсоткової ставки є дискримінацією.
Порушення вимог законодавства при укладенні кредитного договору, а саме, ст. 525 ЦК України, є підставою для визнання кредитного договору недійсним. 
Даний договір не містить умов, які б регулювали відповідальність банку за невиконання абр неналежне виконання умов договору, а містить лише умови відповідальності з боку позичальника, що згідно п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» вказує, що його умови є несправедливими, і в цілому суперечить п.9 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Вказує, що кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України. 
Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.
Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 2, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», банк має виключне право на підставі ліцензії Національного банку України надавати фінансові кредити.
Наявний дозвіл Національного банку України, як доказ наявності права на здійснення вказаних валютних операцій без індивідуальної ліцензії, до уваги не може бути прийнятий з огляду на те, що зазначений документ відповідно до приписів п.5.3 Положення «Про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій» виступає генеральною ліцензією.
Наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій (дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями) не звільняє від обов`язку отримати індивідуальну ліцензію відповідно до приписів п. г) ч.4 ст.5 Декрету КМУ та не робить укладений кредитний договір законним.
Наявність у спірному кредитному договорі положень щодо розрахунків за грошовими зобов`язаннями між позивачем та відповідачем в доларах США за відсутності у сторін індивідуальної ліцензії на використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу та використання позивачем долару США як засобу платежу за кредитним договором, суперечить приписам ст.99 Конституції України, ст.524 Цивільного кодексу України, ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.35 Закону України «Про Національний банк України».
Таким чином, дозволом на валютні операції, наявним у Банка, не передбачено споживче кредитування резидентів у іноземній валюті, та ще й для купівлі в Україні товарів та послуг за іноземні банкноти, використання та обіг яких в Україні не дозволено законом.
Зазначала, що відповідно до положень ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Надаючи кредит в іноземній валюті, тобто здійснюючи валютну операцію, банк не врахував, що згідно ст.5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» видача їй валютних коштів, які вона використає у якості засобу платежу, потребують отримання не тільки генеральної, а й індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями у якості засобу платежу та застави, яка у банку відсутня, що свідчить про те, що банк не мав права надавати їй кредит у валюті, а тому кредитний договір має бути недійсним.
Жодним законом чи іншим актом законодавства не передбачена можливість надання банком-резидентом кредитів у іноземній валюті іншому резиденту для розрахунків на території України.
Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжні документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
В той же час, жодний закон України чи будь-який інший акт законодавства чи постанови НБУ (№119 від 26.03.98 року, № 357 від 20.08.2001 року, № 483 від 14.10.2004 року, № 200 від 30.05.2007 року) не передбачає права банку-резиденту надавати резиденту споживчі кредити в іноземній валюті, яка володіє в Україні ознакою засобу платежу.
Таким чином, надання резиденту кредитів у іноземні валюті для розрахунків на території України є незаконним.
При здійсненні операцій за кредитним договором, іноземна валюта всупереч законодавству використовувалася сторонами як засіб платежу.
Позичальнику чинним законодавством не було надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюті при здійсненні платежів за спірним договором кредиту та внесення плати за користування кредитом на користь Банку шляхом внесення доларів США в касу Банку.
За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами перш - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Ст. 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. 
Отже, оспорюваний кредитний договір відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним.
Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, к тих, що пов`язані з його недійсністю.
Крім того, за приписами п.8 та 14 ст.7 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк здійснює банківське регулювання та нагляд, здійснює у відповідності з визначеними спеціальним законом повноваження валютне регулювання, визначає порядок здійснення операцій в іноземній валюті, організує та здійснює контроль за банками та іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій. Національний банк України при оформленні та видачі кредитів банками-резидентами України в іноземній валюті фізичним особам - резидентам України для проведення розрахунків на території України резидентами України порушив діюче законодавство України. 
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Лисенко Л.І.(т.с.1 а.с.16). Ухвалою суду першої інстанції (т.с.1 а.с.17)провадження у цій справі відкрито. Ухвалою суду першої інстанції (т.с.1 а.с.62) задоволено клопотання представника позивачки щодо надання для огляду в судовому засіданні оригіналу кредитного договору, додаткових угод до нього та інших документів. 
В автоматизованому порядку суддею Ісаков Д.О. у цій справі замінено суддю Лисенко Л.І. у зв`язку із закінченням повноважень останньої (т.с.2 а.с.1-2). Ухвалою суду першої інстанції (т.с.2 а.с.3) справу прийнято до провадження судді Ісакова Д.О. та призначено до судового розгляду. Ухвалою суду першої інстанції (т.с.2 а.с.30) заяву представника позивача – ОСОБА_2 про відвід судді Ісакова Д.О. залишено без задоволення. Ухвалою суду першої інстанції (т.с.2 а.с.76-77) відмовлено у задоволенні заяви позивачки про забезпечення позову. 
В автоматизованому порядку суддею Турбіною Т.Ф. у цій справі замінено суддю Ісакова Д.О. у зв`язку із закінченням повноважень останнього (т.с.2 а.с.122-123). Ухвалою суду першої інстанції (т.с.2 а.с.124) справу прийнято до провадження судді Турбіної Т.Ф. та призначено до судового розгляду. Ухвалою суду першої інстанції (т.с.2 а.с.157-158) клопотання представника позивачки про витребування доказів задоволено частково. Витребувано у НБУ належним чином завірені копії Статуту Закритого акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» в редакції, що діяла станом на 29.08.2007 року; рішення Національного банку України про надання згоди на призначення Голови правління банку, який здійснював керівництво банком у 2007 році; Банківської ліцензії, що була видана НБУ ЗАТ «ПУМБ»; Дозволу на здійснення операцій, що виданий НБУ ЗАТ « ПУМБ»; Положення про Філію Закритого акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» у м. Запоріжжя в редакції, що діяла станом на 29.08.2007 року; Рішення Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків Управління Національного банку України в Донецькій області про погодження Положення про Філію Закритого акціонерного товариства « Перший Український Міжнародний банк» у м. Запоріжжя в редакції, що діяла станом на 29.08.2007 року; Рішення Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків Управління Національного банку України в Запорізькій області про реєстрацію Положення про Філію Закритого акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» у м. Запоріжжя в редакції, що діяла станом на 29.08.2007 року; Рішення Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків Управління Національного банку України в Запорізькій області про погодження дозволу на проведення банківських та інших операцій Філією Закритого акціонерного товариства « Перший Український Міжнародний банк» у м. Запоріжжя, що був наданий філії Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» в межах банківської ліцензії та дозволу, які були надані НБУ банку. Витребувано у АТ «ПУМБ» належним чином посвідчені документи, а саме: Наказ про призначення ОСОБА_3 начальником відділу бізнесу фізичних осіб Філії ЗАТ «ПУМБ»; Довіреність на ім`я ОСОБА_3 , що посвідчена приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кирсановою Т.О. 25 квітня 2007 року за реєстровим номером № 1760; Договір між ЗАТ «ПУМБ» в якості кредитора та ОСОБА_1 в якості позичальника про відкриття банківського карткового рахунку за № НОМЕР_2 в іноземній валюті; Договір між ЗАТ « ПУМБ» в якості банку та ОСОБА_1 в якості клієнта банку про відкриття поточного рахунку НОМЕР_3 в іноземні валюті; Договір між ЗАТ «ПУМБ» в якості банку та ОСОБА_1 в якості клієнта банку про відкриття поточного рахунку 2620 в національній валюті; Рішення колегіального органу банку (кредитний комітет) про надання згоди на видачу кредиту ОСОБА_1 кредит у сумі 27000,00 (двадцять сім тисяч) доларів США; Меморіальний валютний ордер від 29.08.2007 року про перерахування кредитором грошових коштів в доларах США у сумі 27000,00 (двадцять сім тисяч) з позичкового рахунку № НОМЕР_1 на картковий рахунок № НОМЕР_2 ОСОБА_1 ; Кредитний договір № 5613181 від 29.08.2007 року; Додаток 1 до кредитного договору № 5613181 від 29.08.2007 року: Графік платежів та розрахунок сукупної вартості кредиту за кожним платіжним у періодом; Додаток 2 до кредитного договору № 5613181 від 29.08.2007 року: Розрахунок реальної процентної ставки (у процентах річних); Договір страхування предмету іпотеки; Договір іпотеки № 5613214 від 29.08.2007 року. В іншій частині клопотання відмовлено.
Ухвалою суду першої інстанції (т.с.2 а.с.179) визнано явку представників відповідачів АТ «ПУМБ», НБУ у цій справі у судове засідання обов`язковою. Витребувано у НБУ належним чином завірені копії Статуту Закритого акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» в редакції, що діяла станом на 29.08.2007 року; рішення Національного банку України про надання згоди на призначення Голови правління банку, який здійснював керівництво банком у 2007 році; Банківської ліцензії, що була видана НБУ ЗАТ «ПУМБ»; Дозволу на здійснення операцій, що виданий НБУ ЗАТ « ПУМБ»; Положення про Філію Закритого акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» у м. Запоріжжя в редакції, що діяла станом на 29.08.2007 року; Рішення Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків Управління Національного банку України в Донецькій області про погодження Положення про Філію Закритого акціонерного товариства « Перший Український Міжнародний банк» у м. Запоріжжя в редакції, що діяла станом на 29.08.2007 року; Рішення Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків Управління Національного банку України в Запорізькій області про реєстрацію Положення про Філію Закритого акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» у м. Запоріжжя в редакції, що діяла станом на 29.08.2007 року; Рішення Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків Управління Національного банку України в Запорізькій області про погодження дозволу на проведення банківських та інших операцій Філією Закритого акціонерного товариства « Перший Український Міжнародний банк» у м. Запоріжжя, що був наданий філії Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» в межах банківської ліцензії та дозволу, які були надані НБУ банку. Витребувано у АТ «ПУМБ» належним чином посвідчені документи, а саме: Наказ про призначення ОСОБА_3 начальником відділу бізнесу фізичних осіб Філії ЗАТ «ПУМБ»; Довіреність на ім`я ОСОБА_3 , що посвідчена приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кирсановою Т.О. 25 квітня 2007 року за реєстровим номером № 1760; Договір між ЗАТ «ПУМБ» в якості кредитора та ОСОБА_1 в якості позичальника про відкриття банківського карткового рахунку за № НОМЕР_2 в іноземній валюті; Договір між ЗАТ «ПУМБ» в якості банку та ОСОБА_1 в якості клієнта банку про відкриття поточного рахунку НОМЕР_3 в іноземні валюті; Договір між ЗАТ «ПУМБ» в якості банку та ОСОБА_1 в якості клієнта банку про відкриття поточного рахунку НОМЕР_3 в національній валюті; Рішення колегіального органу банку (кредитний комітет) про надання згоди на видачу кредиту ОСОБА_1 кредит у сумі 27000,00 доларів США; Меморіальний валютний ордер від 29.08.2007 року про перерахування кредитором грошових коштів в доларах США у сумі 27000,00 з позичкового рахунку №  НОМЕР_1 на картковий рахунок № НОМЕР_2 ОСОБА_1 ; Кредитний договір № 5613181 від 29.08.2007 року; Додаток 1 до кредитного договору № 5613181 від 29.08.2007 року: Графік платежів та розрахунок сукупної вартості кредиту за кожним платіжним у періодом; Додаток 2 до кредитного договору № 5613181 від 29.08.2007 року: Розрахунок реальної процентної ставки (у процентах річних); Договір страхування предмету іпотеки; Договір іпотеки № 5613214 від 29.08.2007 року.
Ухвалою суду першої інстанції (т.с.3 а.с.71) задоволено клопотання представника позивачки про визнання явки представника банку обов`язковою, визнано явку представника відповідача АТ «ПУМБ» у цій справі у судове засідання обов`язковою.
Ухвалою суду першої інстанції (т.с.3 а.с.135) заяву представника позивача – ОСОБА_2 про відвід судді Турбіної Т.Ф. у цій справі залишено без задоволення.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня 2023 року (т.с.3 а.с.215-221) у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с.4 а.с.1-22) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
В автоматизованому порядку 19.09.2023 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Дашковську А.В., суддів Кочеткову І.В. та Кримську О.М. (т.с. 4 а.с. 48). В автоматизованому порядку суддею Подліяновою Г.С. у цій справі замінено суддю ОСОБА_4 у зв`язку зі звільненням останньої у відставку (т.с.4 а.с.82-83). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 03.11.2023 року (т.с.4 а.с.113-114), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с.4 а.с.115-116).
Представник позивача ОСОБА_2 раніше подавав до апеляційного суду (суддя-доповідач Дашковська А.В.) заяву про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду, як касаційного суду, у справі №34/1955/15-ц за позовом АТ «ПУМБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду (головуючий суддя Гончар М.С., судді Кочеткова І.В. та Маловічко С.В.) від 07 червня 2023 року, 
якою апеляційну скаргу Банку було задоволено, ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2023 року у цій справі скасовано, заяву Банку задоволено, Банку строк на пред`явлення до виконання виконавчих листів про стягнення з  ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості за кредитним договором № 5613181 від 29.08.2007 року у розмірі 18694,42 доларів США судового збору у розмірі 3654,00 грн. поновлено; видано Банку дублікати виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості за кредитним договором № 5613181 від 29.08.2007 року у розмірі 18694,42 доларів США та судового збору у розмірі 3654,00 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку судовий збір за апеляційну скаргу 2684,00 грн. (т.с.4 а.с.126-127), 
яке вже було розглянуто Верховним Судом постановою від 06 грудня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Запорізького апеляційного суду від 07 червня 2023 року в частині видачі дубліката виконавчого документа залишено без змін; щодо доводів касаційної скарги про пропуск стягувачем строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, то такі доводи не підлягають оцінці Верховним Судом, адже постанова суду апеляційної інстанції про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання не підлягає касаційному перегляду (загальний доступ в Інтернет -ст. 82 ч. 3 ЦПК України, витяг з ЄДРСР т.с. 6 а.с. 219-236).
Ухвалами апеляційного суду задоволені клопотання представників НБУ – Каратун Т.В. та АТ «ПУМБ» - Посметної М.М. про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції (т.с.4 а.с.177-179, 200-202, т.с.5 а.с.31-33, 34-36, 149-151, 152-154, 226-228, 229-231, т.с.6 а.с.12-14, 15-17, 47-49, 50-52, 114-116, 117-119).
Відповідач НБУ подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (т.с.4 а.с.208-214). АТ «ПУМБ» подав апеляційному суду заперечення проти позову позивача у цій справі (т.с.4 а.с.242-243). Представник позивача – Воронін Ю.Л. подав апеляційному суду відзив на заперечення представника АТ «ПУМБ» у цій справі (т.с.5 а.с.47-49, 51-52).
Ухвалою апеляційного суду (т.с.5 а.с.54-56) заяву представника позивача – ОСОБА_2 про відвід судді Кочеткової І.В. визнано необґрунтованою. Ухвалами апеляційного суду (т.с.5 а.с.59-60, 96-98) у задоволенні заяви представника позивача – ОСОБА_2 про відвід судді Кочеткової І.В. відмовлено.
Відповідач НБУ подав апеляційному суду пояснення на відзив позивача у цій справі (т.с.5 а.с.139-142).
Представник позивача – ОСОБА_2 подав апеляційному суду додаткові пояснення до апеляційної скарги ОСОБА_1 у цій справі (т.с.5 а.с.161-172). Ухвалою апеляційного суду (т.с.5 а.с.174-176) доповнення до апеляційної скарги у вигляді додаткових пояснень представника позивача – ОСОБА_2 до апеляційної скарги ОСОБА_1 у цій справі повернуто ОСОБА_2 .
Ухвалою апеляційного суду (т.с.5 а.с.187-190) у задоволенні заяви представника позивача – ОСОБА_2 про відвід судді Подліянової Г.С. відмовлено.
Ухвалою апеляційного суду (т.с.6 а.с.69-72) заяву представника позивача – ОСОБА_2 про відвід судді Дашковської А.В. визнано необґрунтованою. Ухвалою апеляційного суду (т.с6 а.с.75) у задоволенні заяви представника позивача – ОСОБА_2 про відвід судді Дашковської А.В. відмовлено.
Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом (суддя-доповідач Дашковська А.В.) на 28 листопада 2023 року, 19 грудня 2023 року, 23 січня 2024 року, 30 січня 2024 року, 20 лютого 2024 року не відбувся та був відкладений (т.с.5 а.с.2-5, 128-132, 199-205, т.с.6 а.с.1-5, 36-40), у тому числі в порядку задоволення клопотань ОСОБА_2 про його відкладення через повітряні тривоги у м. Запоріжжі Запорізької області під час воєнного стану в Україні через військову агресію РФ.
Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 02 квітня 2024, не відбувся (т.с.6 а.с.163) у зв`язку з прийняттям 02 квітня 2024 року ВРП рішення про звільнення судді ОСОБА_5 у відставку. 
В автоматизованому порядку 05.04.2024 року суддею - доповідачем Гончар М.С. у цій справі замінено суддю ОСОБА_5  у зв`язку зі звільненням останньої у відставку (т.с.6 а.с.166-167). Ухвалою апеляційного суду (головуючий суддя Гончар М.С., судді Кочеткова І.В. та Подліянова Г.С. - т.с.6 а.с.168) дану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду, забезпечено явку представників відповідачів в режимі відеоконференції у цій справі з використанням власних технічних засобів поза межами приміщення суду.
В автоматизованому порядку 28.05.2024 року суддями Онищенко Е.А. та ОСОБА_6  у цій справі замінено суддів Кочеткову І.В. і ОСОБА_7  у зв`язку із тривалою відпусткою останніх (т.с.6 а.с.185-186).
ОСОБА_2 подав додаткові пояснення до тезів апеляційної скарги у цій справі (т.с. 6 а.с. 187-192).
Повітряна тривога у м. Запоріжжі Запорізької області тривала 28.05.2024 року з 09.42 години по 10.21 годину, у зв`язку із чим справа не розглядалась і була відкладена на 13.08.2024 року на 10.00 годину (довідка секретаря судового засідання - т.с. 6 а.с. 194), з урахуванням заяви ОСОБА_2 про відкладення розгляду цієї справи на іншу дату у зв`язку з повітряною тривогою (т.с. 6 а.с. 193), рішень РСУ від 05.08.2022 № 23  та № 148 від 16-17.11.2022 року, постанови Верховного Суду від 22.12.2022 у справі № 910/2116/21 (в загальному доступі в Інтернет – ст. 82 ч. 3 ЦПК України), відпустки судді – відповідача у період з 01.07.2024 року по 09.08.20254 року включно (довідка т.с. 6 а.с. 201). 
В автоматизованому порядку 13.08.2024 року суддями Кочетковою І.В. та ОСОБА_8 у цій справі замінено суддів Онищенка Е.А. та Трофимову Д.А. у зв`язку із тривалою відпусткою останніх (т.с.6 а.с.204-205).
Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 13.09.2024 року, не відбувся та був відкладений у зв`язку з технічними проблемами судового сервісу ВКЗ, що унеможливив забезпечення фіксування судового засідання засобами підсистеми відеоконференцзв`язку, та відповідно, участь представників відповідачів в режимі відео конференції у даному судовому засіданні з об`єктивних незалежних від них причин (довідка секретаря судового засідання т.с. 5 а.с. 206, протокол т.с. 6 а.с. 207-208), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, а також відповідного штату суддів Запорізького апеляційного суду (11) взагалі. 
Ухвалою апеляційного суду в особі судді - доповідача від 16.08.2024 року (т.с. 6 а.с. 214) забезпечено участь представників відповідачів АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та НАЦІОНАЛЬНОГО БАНКУ УКРАЇНИ при розгляді цієї справи апеляційним судом у всіх судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів через систему EASYCON за електронними адресами, зазначеними раніше у поданих ними у цій справі заявах (клопотаннях), враховуючи, що відповідно до ст. 212 ч. 3 ЦПК України в редакції ЗУ від 23.05.2024 року № 3755-ІХ, якій набрав чинності з 19.07.2024 року, суддя - доповідач розглядає заяву учасника справи, його представника про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду без повідомлення учасників справи. За результатами розгляду заяви постановляється ухвала.
У дане судове засідання повідомлені апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі позивач ОСОБА_1 через свого представника – ОСОБА_2 (т.с.6 а.с.210), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України (т.с. 6 а.с. 210 -211, 215-216), всі учасники цієї справи не з`явилась, окрім представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 (т.с.5 а.с.1) та представника відповідача НБУ – Каратун Т.В. (т.с. 5 а.с. 17-30, остання в режимі відео конференції), про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи не подавали. 
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 вересня 2024 року, постановленою із виходом до нарадчої кімнати, у задоволенні усної заяви представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про відвід суддів Гончар М.С. та Кочеткової І.В. у цій справі відмовлено. Оскільки, у цій справі апеляційним судом підстав, передбачених ст. ст. 36, 37 ЦПК України, для відводу суддів Гончар М.С. та Кочеткової І.В. не встановлено. В силу вимог ст. 36 ч. 4 ЦПК України «…рішення …судді в інших справах …не може бути підставою для відводу». Інших відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 вересня 2024 року, постановленою протокольно, без виходу до нарадчої кімнати, у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про визнання обов`язковою явки представника відповідача АТ «ПУМБ» у судове засідання у цій справі відмовлено. Оскільки, апеляційний суд не вбачає для цього підстав, передбачених ст. 223 ч. 2 п. 5 ЦПК України у цій справі (Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: …якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення).
Крім того, за змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. Також, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні в режимі відеоконференції за відсутності позивача ОСОБА_1 та представника АТ «ПУМБ», які не з`явились за присутності представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 (т.с.5 а.с.1) та представника відповідача НБУ – Каратун Т.В. (т.с.5 а.с.17-30, остання в режимі відеоконференції).
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення учасників цієї справи, які з`явились, які будь-яких інших клопотань не мали, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача  ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судовими рішеннями є: … рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 п.2,3 ЦПК України).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 12, 79-81, 89, 141, 263-265, 268, 272-273, 279, 354 ЦПК Українита виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі. 
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 29.08.2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ПУМБ» (ідентифікаційний код 14282829, статут якого в новій редакції зареєстрований Національним банком України 14.09.2006 року, державну реєстрацію змін до установчих документів проведено Виконавчим комітетом Донецької міської ради Донецької області 18.09.2006 року (т.с.2 а.с.83-93, 188-201), від імені якого діяв начальник відділу бізнесу фізичних осіб Філії ЗАТ «ПУМБ» в м. Запоріжжя Бадудіна Оксана Анатоліївна, було укладено кредитний договір № 5613181. Відповідно до ст. 1 даного договору банк надає позичальнику кредит у розмірі 27000,00 доларів США строком до 29.08.2027 року зі сплатою 11,5% річних для придбання квартири, загальною площею 51,89 кв. м, житловою площею 29,7 кв. м, за адресою АДРЕСА_1 , у ОСОБА_9 . Забезпечення усіх зобов`язань позичальника за цим договором є іпотека об`єкту нерухомості.
Начальник відділу бізнесу фізичних осіб Філії ЗАТ «ПУМБ» в м. Запоріжжя Бадудіна Оксана Анатоліївна при підписанні кредитного договору діяла від імені ЗАТ «ПУМБ» на підставі Положення про філію та нотаріально посвідченої довіреності від 25.04.2007 року зареєстрованої за №1760. Положення про Філію ЗАТ «ПУМБ» в м. Запоріжжі (у новій редакції), зареєстроване рішенням Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків при Управлінні Національного банку України в Донецькій області №289 від 12.08.2002 року, з наступними змінами, затвердженими спостережною радою ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк» і зареєстрованими рішеннями Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків при Управлінні Національного банку України в Донецькій області, письмовий дозвіл на здійснення банківських та інших операцій філією ПУМБ в м. Запоріжжі від 21.12.2001 року погоджений начальником Управління НБУ в Запорізькій області 07.02.2002 року (т.с. 2 а.с. 52-69, 94-109). 
В цей же день 29.08.2007 року між сторонами кредитного договору було укладено договір іпотеки №5613124, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу загальною площею 51,89 кв. м, житловою площею 29,7 кв. м, за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_10 , згідно якого ОСОБА_1 передала в іпотеку ЗАТ «ПУМБ» належну їй однокімнатну квартиру загальною площею 51,89 кв. м, житловою площею 29,7 кв. м, за адресою АДРЕСА_1 (т.с. 1 а.с.125-126, 139-152).
Перед укладенням кредитного договору ОСОБА_1 15.08.2007 року підписала Анкету-заяву на отримання кредиту для придбання нерухомості, надану працівником банку ОСОБА_11 , у якій були зазначені умови кредиту, зокрема, цільове використання кредитних коштів, валюта кредиту, строк кредитування, сума ліміту кредитування, ставка процентів, схема повернення кредиту, вид забезпечення, а також дані про клієнта (т.с.1 а.с.44). 
Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердила, що ознайомлена з наявними формами кредитування, умовами отримання та користування кредитом, тарифами Банку, проінформована про переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. Підтвердила, що всі подані нею документи для отримання кредиту достовірні і не заперечує проти перевірки їх Банком. 
Також 22.08.2007 року ОСОБА_1 отримала Інформаційний листок Банку про продукт «Житло в кредит», який містить відомості про умови кредитування по продукту «Житло в кредит», порядок видачі кредиту і придбання нерухомості, забезпечення кредиту і його розмір, порядок погашення кредиту, умови страхування, умови оцінки ринкової вартості нерухомості, орієнтовні витрати з оформлення кредиту, та засвідчила своїм підписом, що банк ознайомив її в письмовій формі з умовами кредитування по продукту «Житло в кредит», а також надав їй інформацію відносно орієнтовної сукупної вартості кредиту, про наявні в банку форми кредитування і відмінності між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, перевагами і недоліками схем кредитування (т.с.1 а.с.41-43).
На час укладення кредитного договору ЗАТ «ПУМБ» мало банківську ліцензію НБУ №8 від 02.10.2006 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», дозвіл № 8-1 від 02.10.2006 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу, і додаток до дозволу № 8-1 від 02.10.2006, який містить перелік операцій, які має право здійснювати ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», в тому числі на право здійснення операцій з валютними цінностями. (т.с.1 а.с.38-40).
Факт отримання кредиту на умовах кредитного договору та цільового використання кредитних коштів ОСОБА_1 не заперечується і підтверджується договорами купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, зазначеного в кредитному договорі, державною реєстрацією права власності за позивачкою, державною реєстрацією обтяження об`єкту нерухомого майна на підставі договору іпотеки №5613124 від 29.08.2007 року (т.с.1 а.с.125-126, 139-150). 
У зв`язку із порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору №5613181 від 29.08.2007 року, ПАТ «ПУМБ» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2015 року, яке набрало законної сили 20.06.2015 року (ст. 82 ч. 4 ЦПК України), суд задовольнив позов Банку, стягнув з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 56131181 від 29.08.2007 року в розмірі 18694,42 доларів США, з яких заборгованість за кредитом – 17485,23 доларів США, заборгованість за процентами – 1209,19 доларів США. При цьому суд встановив, що відповідачка до липня 2014 року сплачувала кредит та відсотки за його користування і станом на 21.07.2014 року погасила 9514,77 доларів США. 06.01.2015 банк надсилав ОСОБА_1 письмову вимогу від 26.12.2014 року про дострокове погашення заборгованості, яка була отримана ОСОБА_1 15.01.2015 року (справа ЄУН № 334/1955/15).
25 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом у цій справі про визнання вищезазначеного кредитного договору № 56131181 від 29.08.2007 року недійсним (т.с. 1 а.с. 1). 
Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту, до яких належить спірний кредитний договір, встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».
Ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на момент укладання оспорюваного кредитного договору), встановлює права споживача в разі придбання ним продукції у кредит. Згідно ч.1 ст.11 цього Закону, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. 
Згідно з ч. 2 ст. 11 вказаного Закону (в редакції на час укладання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про цілий ряд обставин, в тому числі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.
Згідно з ч. 5 ст. 11 вказаного Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.
Відповідно до ст. 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч. 1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч. 2). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, то таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч. 5).
Ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику, яка включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману.
Згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. 
Судом першої інстанції правильно було встановлено, що укладений 29.08.2007 року кредитний договір №5613181 та додатки містять повну і детальну інформацію про права і обов`язки його учасників, передбачену ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання кредитного договору). Зміст договору відповідає діючому цивільному законодавству, містить всі суттєві умови, порядок отримання і повернення кредиту, його вартість та розмір платежів. Сторони договору без будь-яких застережень підписали договір, обумовивши відповідальність за його невиконання. При цьому кредитний договір передбачає лише ті види відповідальності позичальника за його невиконання, які передбачені ЦК України. 
На підставі досліджених доказів судом першої інстанції встановлено, що на момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 погодилася з усіма його умовами, самостійно обрала валюту кредитування та валюту виконання зобов`язання, що підтверджується її підписом.
Також судом першої інстанції було правильно встановлено, що при укладанні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобов`язань позичальника, процентних ставок, порядку оплати за кредит, порядку зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання договору. Спірний договір було укладено у письмовій формі, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. 
Враховуючи особливості кредитного договору, встановлені ним види відповідальності позичальника за невиконання договору є адекватними і такими, що покликані забезпечити добровільне гарантоване повернення позичальником отриманих грошових коштів і спонукати останнього до їх повернення у встановлені договором строки.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що доводи позову позивача у цій справі про те, що при укладенні кредитного договору банком не було надано їй як споживачу передбачену законом інформацію про умови кредитування, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту, детального розпису сукупної вартості кредиту, повідомлення про валютні ризики, що є порушенням ст.ст. 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» необґрунтовані та спростовуються укладеним між сторонами кредитним договором, невід`ємною частиною якого є підписаний сторонами Додаток №1 до кредитного договору №5613181 від 29.08.2007 року «Графік повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом» (т.с.1 а.с.10-14) та Додаток №2 до кредитного договору №5613181 від 29.08.2007 року «Інформація про умови та сукупну вартість кредиту» (т.с.2 а.с.110-113). 
При цьому, при укладанні кредитного договору позичальниця ОСОБА_1 знала про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджувалась з ними, погодилась з його умовами та не заперечувала проти надання кредиту в іноземній валюті - доларах США, сплати процентів та інших платежів в іноземній валюті, про що свідчить підпис на Інформаційному листку банку про продукт «Житло в кредит», Анкеті-заяві на отримання кредиту для придбання нерухомості, договорі без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов, після чого до липня 2014 року виконувала його умови. 
Окрім того, видача кредиту у доларах США та можливі коливання курсу не є несправедливими умовами договору, оскільки у позичальниці існувала можливість передбачити в момент укладення договору можливі зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг у 1996 році національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті (п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). 
Навпаки судом першої інстанції було правильно встановлено, що позичальниця з такими умовами договору погодилася та підписала його за власним бажанням та на власний ризик, підписала кожен аркуш договору та тривалий час його виконувала.
Виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором до липня 2014 року підтверджується які рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09.06.2015 року, так і довідкою про стан та історію заборгованості за кредитним договором, наданими позивачкою квитанціями, прибутковими касовими ордерами про погашення заборгованості за кредитним договором за вказаний період (т.с.1 а.с.71-117). 
При цьому, суд першої інстанції правильно зауважив, що ненадання банком оригіналу меморіального валютного ордеру №343274877 від 29.08.2007 року не спростовує факту отримання ОСОБА_1 кредиту, та не свідчить про недійсність кредитного договору на момент його укладення з наведених у позовній заяві підстав. 
Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Отже, доводи позову позивача з цього приводу у цій справі суд першої правильно вважав безпідставними.
Вказаний договір не містить дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивачу, а види відповідальності позичальниці покликані забезпечити своєчасне виконання нею кредитних зобов`язань, а отже не є непропорційно великою сумою компенсації в контексті положень законодавства про захист прав споживачів.
Кредитний договір укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивачка самостійно та добровільно обрала ЗАТ «ПУМБ» для укладення з ним кредитного договору.
За таких обставин, кредитний договір відповідає актам цивільного законодавства, в тому числі щодо захисту прав споживачів, а доводи позову про те, що кредитний договір містить несправедливі умови, а банком використано нечесну підприємницьку практику, що потягло порушення прав позичальниці як споживача, передбачених ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» і що є підставою для визнання договору недійсним, суд першої інстанції правильно вважав необґрунтованими. 
Доводи позову позивача у цій справі про те, що видача кредиту в іноземній валюті є порушенням законодавства, не ґрунтуються на законі.
Ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак в той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. При цьому ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції на час укладання кредитного договору) визначає, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. 
Основним законодавчим актом, який регулював правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю на момент виникнення спірних правовідносин, був Декрет КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Відповідно до ст.5 цього Декрету (в редакції на час укладання кредитного договору) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. Індивідуальної ліцензії потребують зокрема такі види валютних операцій: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (пп. «в» п.4 ст.5 Декрету), використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (пп. «г» п.4 ст.5 Декрету).
Що стосується проведення платежів за кредитними операціями в іноземній валюті, то суд першої інстанції правильно зауважив таке. 
Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до положень ст. ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Ст. 2 цього Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до цієї ж статті кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.
Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик в іноземній валюті (кредитні операції), які включають у себе як власне надання кредитів, так і отримання процентів та інших платежів за кредитом в іноземній валюті, а також залучення депозитів в іноземній валюті з виплатою процентів в іноземній валюті.
Спеціальне законодавство в сфері банківської діяльності, на дату укладання спірного кредитного договору, не містило приписів, які б забороняли банкам надавати фізичним особам кредити в іноземній валюті.
Що стосується валютного законодавства, то відповідно до вимог Декрету (стаття 1) надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій. 
Здійснення валютних операцій може мати місце на підставі генеральних чи індивідуальних ліцензій Національного банку України.
Відповідно до статті 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Перелік валютних операцій, для здійснення яких необхідна індивідуальна ліцензія Національного банку України, наданий у частині 4 цієї статті.
Генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.
Пункт «в» частини 4 статті 5 Декрету передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.
Тобто, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, ні на дату укладання спірного кредитного договору, ні на теперішній час, законодавством не встановлені терміни і суми кредитів в іноземній валюті, як критерії їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина, з огляду на відсилочний характер норми Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов`язані із наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.
Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.
Пунктом 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 року №275 (яка була чинною на дату укладання спірного кредитного договору) визначалося, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати, зокрема, операції щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Згідно пункту 5.3. цього ж Положення письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом та може видаватися за умови дотримання банком відповідних спеціальних вимог щодо одного чи кількох напрямів діяльності, зокрема залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.
Що стосується необхідності отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України згідно з вимогами пункту «г» частини 4 статті 5 Декрету, то відповідно до цієї статті порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій, а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються Національним банком України.
Згідно зі ст. 11 Декрету Національний банк України видає в межах, передбачених цим Декретом обов`язкові для виконання нормативні акти щодо здійснення операцій на валютному ринку України.
Крім цього, відповідно до статті 44 Закону України «Про Національний банк України» НБУ діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль.
На виконання вказаних повноважень Національним банком України прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року №483 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за №1429/10028.
Відповідно до пункту 1.4 Положення використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) - використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких зобов`язань або оплати товарів що придбаваються.
Разом з тим, у пункті 1.5 Положення визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).
Ця норма була прийнята виходячи з того, що, як було зазначено вище, операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик включають у себе не лише операції з надання кредиту, але й проведення інших платежів за кредитом.
Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата інших платежів за кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною з сторін договору, за умови якщо стороною договору є уповноважений банк, який має банківську ліцензію та письмовий дозвіл (генеральну ліцензію) на здійснення валютних операцій.
Вказане підтверджується Висновком науково-правової експертизи Інституту держави і права імені В.М. Корецького Національної академії наук України щодо правових підстав надання кредитів в іноземній валюті від 09.11.2006 року (т.с. 1 а.с. 27-30), згідно з яким відповідно до норм статей 192, 533, 1054 Цивільного кодексу України, статті 198 Господарського кодексу України, статей 32, 44 Закону України «Про Національний банк України», статей 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 1, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.
Аналізуючи наведені норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що уповноважений банк на підставі банківської ліцензії (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.
Аналогічні роз`яснення містить п.10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», де зазначено, що банк як  фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п.2 ст.5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» п.4 ст.5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.
Згідно з п.11 цієї ж постанови у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (п.п.«г» п.4 ст.5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що НБУ на виконання положень ст.11 цього Декрету, ст.44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у МЮ України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з п.1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк» на момент укладення оспорюваного кредитного договору мав банківську ліцензію № 8 від 02.10.2006 (т.с. 1 а.с. 38), дозвіл № 8-1 від 02.10.2006 року (т.с. 1 а.с. 39) і додаток до дозволу № 8-1 від 02.10.2006 року (т.с. 1 а.с. 40), видані НБУ у встановленому законом порядку на здійснення валютних операцій, який є генеральною ліцензією і згідно якого банк мав право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі й з розміщенням іноземної валюти на валютному ринку України у вигляді надання кредитів фізичним особам в іноземній валюті.
Згідно з ч. 1 ст. 227 ЦК України, на яку посилається позивачка в обґрунтування підстав позову, передбачає, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
За встановлених судом обставин доводи позивачки про наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору у зв`язку із відсутністю у відповідача індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу для здійснення таких операцій, не ґрунтуються на законі, оскільки надання банками кредитів в іноземній валюті та отримання платежів в іноземній валюті за кредитами (як у готівковій, так у безготівковій формі) на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу (генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій) є правомірним. 
Виходячи з відсутності доказів порушення прав позивачки як споживача при укладанні нею кредитного договору з боку банку та дисбалансу договірних прав та обов`язків за кредитним договором на шкоду позивачці, надання їй банком усієї необхідної і достатньої інформації при його укладанні, дотримання сторонами у момент укладення договору вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов`язкових умов, та з урахуванням того, що сам кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, виходячи із правомірності дій банку при укладенні кредитного договору, предметом якого є іноземна валюта, з огляду на наявність у банку генеральної ліцензії, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до АТ «ПУМБ» про визнання недійсним вищезазначеного кредитного договору у цій справі є необґрунтованими, а тому у задоволенні вищезазначеного позову позивача до АТ «ПУМБ» у цій справі правильно відмовив з вищенаведених підстав. 
Щодо залучення до участі у справі НБУ в якості відповідача суд першої інстанції правильно зазначав таке.
Доводи позову позивача про те, що НБУ при оформленні та видачі кредитів банками-резидентами України в іноземній валюті фізичним особам - резидентам України для проведення розрахунків на території України резидентами України порушив діюче законодавство України, суд першої інстанції правильно визнав необґрунтованими. 
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України є особливим центральним органом державного управління, який, згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, діє лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та статтею 4 Закону України «Про Національний банк України» банки є незалежними в своїй діяльності і не підпорядковані Національному банку України, який відповідно не має права втручатися в господарську діяльність банків, зокрема, і у відносини між банком та його клієнтами.
Положеннями ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» регламентовано, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Згідно із вимогами ст. ст. 6, 627, 628 ЦК України саме сторони визначають умови договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Надання кредитів, їх повернення, як встановлено статтею 1054 ЦК України, здійснюються виключно на договірних умовах.
Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог чинного законодавства.
Отже усі питання, пов`язані з укладенням та виконанням договорів або визнання їх недійсними мають вирішуватися безпосередньо між сторонами цих договорів або в судовому порядку. 
Судом першої інстанції було правильно було встановлено, що позивач ОСОБА_1 знаходиться у договірних правовідносинах із ПАТ «ПУМБ» згідно кредитного договору від 29.08.2007 року №5613181. НБУ не є стороною цього договору, участі в його оформленні та виконанні його умов (в тому числі видачі кредиту в іноземній валюті) не приймав і тому всі спірні питання щодо даного договору не можуть стосуватися центрального банку держави, як суб`єкта владних повноважень.
В позовній заяві відсутні будь-які дані та докази щодо порушення чинного законодавства України Національним банком при оформленні та видачі кредитів банками-резидентами України в іноземній валюті фізичним особам - резидентам України для проведення розрахунків на території України резидентами України, і зокрема при укладанні та виконанні спірного договору, оскільки позов стосується конкретних осіб та договірних відносин між ними.
Суд першої інстанції також правильно встановив, що у своєму позові позивачка залучає до участі у справі НБУ в якості відповідача, проте не висуває жодних позовних вимог до НБУ та не надає, не зазначає і не обґрунтовує ніяких документально та законодавчо підтверджених доказів.
На права, обов`язки чи інтереси НБУ не може вплинути рішення по даній справі відносно визнання недійсним договору, стороною за яким центральний банк держави не являється, добровільно на себе за таким договором зобов`язання не брав і законодавством щодо нього стосовно цього договору не визначено ніяких прав або обов`язків.?
На підставі вищевикладеного, зважаючи, що рішення по даній справі не впливає на права та обов`язки НБУ, твердження позивачки щодо діяльності Національного банку України, викладені у позовній заяві, є законодавчо необґрунтованими та нічим не підтвердженими, доказів порушення НБУ прав позивачки при укладенні спірного кредитного договору суду не надано і таких обставин судом не встановлено, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог до НБУ у цій справі також слід відмовити. 
Таким чином, у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «ПУМБ», НБУ про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору суд першої інстанції правильно відмовив у цій справі у повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1  є такими, що фактично дублюють доводи її позовної заяви у цій справі у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд. Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.
Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи. Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Позивач ОСОБА_1 та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача. Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.
В силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦК України право на захист особа здійснює у цій справі на свій розсуд. Проте, здійснюючи правосуддя, суд захищає права…фізичних осіб… у спосіб, визначений законом… (ст. 5 ч. 1 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог… За змістом ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються численні усні та письмові додаткові позовні вимоги та підстави позову сторони позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі, заявлені вперше лише в апеляційному суді, у тому числі щодо неукладаності вищезазначеного кредитного договору сторін за наявності вже вищезазначеного рішення суду про стягнення за цим кредитним договором з ОСОБА_1  вищезазначеної заборгованості на користь АТ «ПУМБ», яке вже набрало законної сили, та що не були предметом розгляду суду першої інстанції у цій справі. 
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ст. 44 ч. 1 ЦПК України).
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок (ст. 263 ч. 4 ЦПК України) про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. 
Також, добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium » (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18). 
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. Проте, встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України. Встановлено, що рішенням, що оскаржується, суд першої інстанції хоча і послався на ст. 141 ЦПК України, але фактично не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України. За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.
Також, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України в разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідачів будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом. Окрім цього, встановлено, що позивач в силу вимог закону, як споживач, була звільнена від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі. 
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня 2023 рокуу цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 02.10.2024 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кочеткова І.В.	Кухар С.В.