КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 листопада 2024 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 760/4141/23
номер провадження №22-ц/824/15573/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	                                  Єфіменко І.О.,	
учасники справи: представник позивача Бугайов М.Б. ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Державної інноваційної фінансово-кредитної установи - Авраменко Лілії Станіславівни 
на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року /суддя Аксьонов Н.М./
у справі за позовом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди в порядку регресу, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
Представник позивача Державної інноваційної фінансово-кредитної установи - адвокат Міхальов А.О. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача шкоду, заподіяну у зв`язку з оплатою ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 296527,73 грн та понесені позивачем судові витрати.
Ухвалою  Солом`янського районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року провадження в цивільній справі за позовом Державної фінансово-кредитної установи до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди в порядку регресу - закрито. /т. 3 а.с. 233-236/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник Державної інноваційної фінансово-кредитної установи - Авраменко Л.С. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що ДІФКУ звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству внаслідок незаконного звільнення працівника установи - ОСОБА_3 , якій виплачено 296 527,73 грн за час вимушеного прогулу. Предметом розгляду у цій справі є відшкодування матеріальної шкоди на підставі статей 134, 237 КЗпП України, що судом першої інстанції при закритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України не враховано, що призвело до неправильного вирішення спору, та є порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертала увагу також на висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23.07.2024 у справі №305/2160/23, в якій суд зазначив, що спори щодо покладення на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язку покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Наведене також відповідає усталеній практиці Верховного Суду (постанови від 22 червня 2019 у справі № 462/8925/14, від 22 січня 2021 року у справі № 332/832/18, від 08 вересня 2021 року у справі № 235/6519/17, від 12 січня 2022 року у справі № 161/10391/21, від 03 травня 2022 року у справі № 676/2149/20, від 19 грудня 2022 року у справі № 686/11075/21, від 22 грудня 2021 року у справі №658/28/21, 08 травня 2024 року у справі № 755/13814/21, від 19 червня 2024 року у справі № 755/4855/22).
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 звернулась з відзивом на апеляційну скаргу. Вказувала, що зі змісту позовної заяви вбачається, що спір стосується відшкодування майнової шкоди, завданої ДІФКУ незаконним звільненням та виплатою поновленому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, і стосуються дій відповідача під час здійснення ним своїх повноважень як посадової особи керівника юридичної особи. Наявність у відповідача трудових відносин з позивачем не впливає на характер спірних відносин, а тому підлягає розгляду виключно у порядку господарського судочинства. Просила Київський апеляційний суд врахувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року по справі №161/7347/21, провадження №61-18692св21 (розглядався аналогічний за своєю суттю спір), в якій касаційним судом було визначено, що відповідний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, направила клопотання про розгляд справи за її відсутності, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з поверненням справи для продовження розгляду на підставі наступного.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції керувався вимогами частини першої статті 19 ЦПК України про те, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства,? а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).
Частиною 2 ст. 4 ГПК України визначено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна і суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у статті 20 ГПК України.
Пунктом 8 статті 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.
Так, у пункті 12 частини першої цієї статті передбачено, що господарські суди розглядають, зокрема, справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах.
У ч. 2 ст. 89 ГК України визначено, що посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані:
- діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями;
- діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства;
- діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію;
- бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків;
- іншими винними діями посадової особи.
Суд першої інстанції вказував на те, що зі змісту позовної заяви вбачається, що спір стосується відшкодування майнової шкоди, завданої підприємству незаконним звільненням та виплатою поновленому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, і стосуються дій відповідача під час здійснення ним своїх повноважень як посадової особи - керівника юридичної особи. Отже, дійшов висновків, що вказані правовідносини за своєю суттю є господарськими.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 11 грудня 2019 року у справі № 638/15118/16-ц (провадження № 14-329цс19), від 14 квітня 2020 року у справі № 910/12217/19 (провадження № 12-24гс20), Верховного Суду у постанові від 01 грудня 2022 року у справі №161/7347/21.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.
Так, при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Предметом спору у даній справі є відшкодування шкоди, заподіяної державному підприємству, фактично у порядку регресу. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №200/22363/16-а (касаційне провадження № 11-720апп18) викладений правовий висновок про те, що відшкодування шкоди у порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства. 
У даній справі ДІФКУ звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству внаслідок незаконного звільнення працівника Установи - ОСОБА_3 , якій виплачено 296 527,73 грн за час вимушеного прогулу. 
Статтею 237 КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. 
Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. 
Отже, предметом розгляду у цій справі є відшкодування матеріальної шкоди на підставі статей 134, 237 КЗпП України, що судом першої інстанції при закритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України не враховано, що призвело до неправильного вирішення спору, та є порушенням норм матеріального та процесуального права.
Доводи відзиву щодо врахування правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року по справі №161/7347/21, апеляційний суд відхиляє, з огляду на наявність більш пізньої позиції  - висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23.07.2024 у справі №305/2160/23, в якій суд зазначив, що спори щодо покладення на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язку покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Наведене також відповідає усталеній практиці Верховного Суду (постанови від 22 червня 2019 у справі № 462/8925/14, від 22 січня 2021 року у справі № 332/832/18, від 08 вересня 2021 року у справі № 235/6519/17, від 12 січня 2022 року у справі № 161/10391/21, від 03 травня 2022 року у справі № 676/2149/20, від 19 грудня 2022 року у справі № 686/11075/21, від 22 грудня 2021 року у справі №658/28/21, 08 травня 2024 року у справі № 755/13814/21, від 19 червня 2024 року у справі № 755/4855/22).
Відповідно до ч.  1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати - стягненню зі ОСОБА_2 на користь Державної інноваційної фінансово-кредитної установи підлягає 3028 гривень.
Керуючись ст.ст.  379, 381, 382 ЦПК України, суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу представника Державної інноваційної фінансово-кредитної установи - Авраменко Лілії Станіславівни на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року - задовольнити.   
Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року - скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.  
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Державної інноваційної фінансово-кредитної установи 3028 гривень.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
 
Головуючий:                                        Судді: