ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року
м. Хмельницький

Справа № 679/831/23
Провадження № 22-ц/4820/1865/24

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,
 
секретаря: Шевчук Ю.Г.,
 
учасники справи: апелянт ОСОБА_1 та його представник – адвокат Котюк Т.А.,
 
представник позивача – адвокат Огойко А.А.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 30 липня 2024 року та додаткове рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 12 серпня 2024 року (суддя Томілін О.М.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,
в с т а н о в и в:
У липні 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позовної заяви зазначила, що із 21.07.2007 року по 01.09.2022 року позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сторонами у шлюбі було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Renault Duster, 2011 року виписку, VIN-Code – НОМЕР_1 , середня ринкова вартість якого становить 272800 грн. Після розірвання шлюбу сторони дійшли згоди щодо поділу вищевказаної квартири і відповідач придбав в позивачки 1/2 частку квартири, проте щодо поділу автомобіля у сторін наявний спір, договори щодо нього не укладалися. Автомобіль залишився у користуванні колишнього чоловіка та, оскільки був придбаний під час шлюбу, він є спільною сумісною власністю подружжя, а частки кожного з подружжя є рівними. 
Із урахуванням викладеного, а також уточнень до позовних вимог, просила суд в порядку розподілу спільно нажитого майна подружжя припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль Renault Duster, 2011 року виписку, VIN-Code – НОМЕР_1 ; автомобіль Renault Duster, 2011 року виписку, VIN-Code – НОМЕР_1 залишити в особистій приватній власності ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на її користь 136400 грн. компенсації за 1/2 частку спільного автомобіля.
Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 30 липня 2024 року позов задоволено. В порядку розподілу спільно нажитого майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припинено право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль Renault Duster, 2011 року виписку, VIN- НОМЕР_2 – НОМЕР_1 . Автомобіль Renault Duster, 2011 року виписку, VIN-Code – НОМЕР_1 залишено в особистій приватній власності ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 136400 грн. компенсації за частку спільного автомобіля.
Додатковим рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 12 серпня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у загальному розмірі 16364 грн. У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 – адвоката Котюк Т.А. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат – відмовлено.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що легковий автомобіль Renault Duster, 2011 року виписку, VIN-Code – НОМЕР_1 , є об`єктом спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та підлягає поділу між ними в рівних частинах.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду від 30.07.2024 року та додаткове рішення від 12.08.2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що він не заперечував, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та знав про необхідність розподілити автомобіль так само як і квартиру. Тому, за пропозицією позивачки сторони домовились про сплату відповідачем коштів в сумі 17000 дол.США, що явно більше половини вартості квартири з умовою, що позивачка напише у нотаріуса розписку про те, що не буде мати претензій до спірного автомобіля. На думку апелянта, застосовані судом посилання на практику Верховного Суду (постанова від 18.11.2020 року у справі №691/262/15-ц та постанова від 27.09.2023 року у справі №753/125/21) не підлягають застосуванню, оскільки правовідносини в означених справах не є подібними із тими, що склались у даній справі. Зазначення у судовому рішенні про те, що позивач написала розписку щодо автомобіля внаслідок залякування та маніпуляцій дитиною не відповідає дійсності, оскільки апелянт не чинить перешкод позивачці у спілкуванні з дитиною, а навпаки позивачкою у судовому засіданні підтверджено факт, що вона сама не проявляє наміру та не приділяє належної уваги для своєї дитини, яка проживає з батьком, з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною позивач не зверталася, сплачує аліменти за рішенням суду та інших додаткових витрат на дитину ОСОБА_2 не несе. Також апелянт вважає необґрунтованим відхилення судом висновку оціночно-будівельної експертизи на підтвердження доводів ринкової вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Котюк Т.А. підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.
Представник позивачки адвокат Огойко А.А. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що із 21.07.2007 року по 01.09.2022 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 01.09.2022 було розірвано (а.с.9-10). У шлюбі народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).
У період шлюбу у місті Нетішин в 2011 році сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1 за 35000 дол.США. Крім того, в період шлюбу в 2019 році був придбаний автомобіль Renault Duster, 2011 року виписку, VIN-Code – НОМЕР_1 , який зареєстрований на власника ОСОБА_1 (а.с.19, 49).
Згідно з висновком експерта від 26.06.2023 середня ринкова вартість автомобіля станом на 26.06.2023 становить 272800 грн. (а.с.15-18).
Згідно з договором купівлі-продажу 1/2 частки квартири від 22.02.2023 року, відповідна частка квартири АДРЕСА_1 була продана позивачкою відповідачеві за домовленістю сторін за 621520 грн., що є еквівалентом 17000 дол.США (а.с.11-12).
ОСОБА_2 було написано розписку, якою вона підтвердила отримання 17000 дол.США за продаж частки вказаної квартири (а.с.44).
В матеріалах справи також наявна розписка ОСОБА_5 від 22.02.2023 року, в якій вказано, що остання зараз і в майбутньому не буде претендувати на автомобіль Renault Duster, VIN-Code – НОМЕР_1 , власником якого є відповідач, та відмовляється від будь-яких майнових прав на дане авто (а.с.45).
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Установивши, що спірний автомобіль набуто сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбу за спільні кошти, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними шляхом залишення його в особистій приватній власності ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 136400 грн. компенсації за 1/2 частку вартості автомобіля. 
Доводи апеляційної скарги про те, що сторони дійшли згоди щодо поділу спільного майна, в тому числі виділу частки вартості автомобіля Renault Duster, VIN- НОМЕР_2  – НОМЕР_1 , що підтверджується складеними ОСОБА_2  розписками від 22 лютого 2023 року, зокрема те, що зараз і в майбутньому відповідачка не буде претендувати на авто Renault Duster, реєстраційний номер НОМЕР_3 , власником якого є ОСОБА_1 , відмовляється від будь-яких майнових прав на дане авто, не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
Так, частиною першою статті 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Оскільки сторони нотаріально посвідченого договору щодо виділу рухомого майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, не укладали, суд першої інстанції правильно виходив із відсутності досягнутої між сторонами згоди, яка б відповідала вимогам частини другої статті 69 СК України, у зв`язку із чим обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 . При цьому суд правильно зазначив, що складена ОСОБА_2 розписка щодо спірного автомобіля не є договором щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, у розумінні статей 202, 626, 627 ЦК України та статті 69 СК України.
Твердження ОСОБА_1 щодо того, що вартість 1/2 частки спірного автомобіля подружжям було враховано при покупці ОСОБА_1 1/2 частки спільної квартири у ОСОБА_2 є безпідставними, а тому підлягають відхиленню. Як вбачається із нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири від 22 лютого 2023 року, розділу 2 пункту 2.1, за домовленістю сторін продаж 1/2 частки квартири вчиняється за 621520 грн., що є еквівалентом 17 000 дол. США по офіційному курсу НБУ на день укладення цього договору. Зазначена ціна відповідає волевиявленню учасників цього правочину, є остаточною і змінам після його укладення не підлягає. За розпискою від 22.02.2023 року позивачка кошти в розмірі 17000 дол.США отримала від ОСОБА_1 за продаж йому частки квартири АДРЕСА_1 .
Висновки суду першої інстанції відповідають установленим обставинам справи та не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, на які  ОСОБА_1  вказує в апеляційній скарзі. 
Щодо вимоги апеляційної скарги про скасування додаткового рішення, то постановляючи додаткове рішення про стягнення витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_2 в сумі 16364 грн., суд виходив із критерію співмірності, реальності адвокатських витрат, а також врахував конкретні обставини справи, складність та обґрунтованість понесених витрат.
Апелянт зазначивши про скасування додаткового рішення, не вказав в апеляційній скарзі в чому саме полягає його незаконність та необґрунтованість, за таких обставин апеляційний суд не вбачає підстав для скасування чи зміни додаткового рішення.
Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_6 .
У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишає без задоволення, підстави для розподілу судових витрат у суді першої інстанції відсутні.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу понесених сторонами у суді апеляційної інстанції, 
02 жовтня 2024 року представник ОСОБА_7 адвокат Огойко А.А. подавав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. В судовому засіданні до закінчення судових дебатів адвокат Огойко А.А., який представляє інтереси ОСОБА_2 на підставі ордеру від 01.10.2024 серія ВХ №1079591, просив стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 грн. 
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 
З огляду на вищезазначене, враховуючи те, що будь-яких доказів (договорів, рахунків тощо) щодо понесених ОСОБА_7 витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції до закінчення судових дебатів оформлених належним чином, із наданням доказів щодо направлення їх іншій стороні та можливості ознайомитися другою стороною з такими доказами матеріали справи не містять, заяв про надання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду представником позивачки зроблено не було, у зв`язку з чим підстав для стягнення витрат на правову допомогу позивачці колегія суддів не вбачає. 
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовлено, тому підстав для відшкодування йому витрат понесених за правничу допомогу у суді апеляційної інстанції теж не вбачається.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 30 липня 2024 року та додаткове рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 12 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 14 жовтня 2024 року.

Судді:                                                                         Т.О. Янчук

                                                                               Л.М. Грох
       
       О.І. Ярмолюк