ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7368/24 Справа № 214/5118/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Малаховська І.Б. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Бондар Я.М.,
суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,
секретар судового засідання Гладиш К.І.
сторони справи
позивач: Криворізька центральна окружна прокуратура, в інтересах держави в особі Криворізької міської ради
відповідач – ОСОБА_1 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2024 року, ухвалене суддею Малаховською І.Б. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 09 травня 2024 року,

УСТАНОВИВ

16.05.2024 прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Криворізької міської ради про витребування від відповідача ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 та вирішити питання про розподіл судових витрат.
В обґрунтування позову прокурор зазначив, що прокуратурою було встановлено факт вибуття з власності територіальної громади міста Кривого Рогу квартири АДРЕСА_1 , яка перейшла у власність держави в порядку спадкоємства на підставі ст.555 ЦК УРСР  після смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). 
ОСОБА_4 за життя набув права власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням №С 8050 від 25.11.1993 р.
Після смерті ОСОБА_4 08.10.1999 року, спадкова справа не заводилась, заповіти/спадкові договори від імені вказаної особи не посвідчувалися, ніхто окрім ОСОБА_4 до дня його смерті, не був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Враховуючи, що ОСОБА_4 помер   ІНФОРМАЦІЯ_1 , Криворізька міська рада фактично вступила в володіння квартирою АДРЕСА_1 , тобто з моменту відкриття спадщини набула право власності на це майно на підставі ст.555 ЦК УРСР, що також підтверджено постановою Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №214/3083/18.
Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 14.01.2019 року у справі №214/3083/18 визнано право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 за громадянкою ОСОБА_3 .
Постановою Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №214/3083/18, рішення Саксаганського районного суду від 14.01.2019 року скасоване та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 .
Водночас, на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 14.01.2019 у справі №214/3083/18 державним реєстратором Виконавчого комітету Криворізької міської ради Поліщук С.В. 29.10.2019 здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .
11.12.2019 року ОСОБА_3 подарувала спірну квартиру своїй доньці ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського округу Дніпропетровської області Лігутою Л.В. за реєстровим №1246.
06.02.2020 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчур С.М. за реєстровим №725, відчужила квартиру АДРЕСА_1 свекрусі ОСОБА_1 .
Таким чином, спірна квартира вибула з власності територіальної громади міста Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради поза її волею на підставі судового рішення від 14.01.2019 року у справі №214/3083/18, яке було скасоване, що є підставою для витребування цього нерухомого майна у останнього набувача на підставі ст.387 ЦК України.
Підставами звернення з позовом до суду у справі №214/3083/18 вказувались обставини, що ОСОБА_3 за відсутності правових підстав вселилася до квартири, працюючи двірником КП КЖП №25, після смерті ОСОБА_4 . При цьому ОСОБА_3 була обізнана про правовий статус вказаної квартири та про відсутність правових підстав набуття права користування комунальним майном.
Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогуу Дніпропетровської області від 30 квітня 2024 року позовні вимоги керівника Криворізької центральної окружної прокуратури, в інтересах держави в особі Криворізької міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, яка не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволені.
Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Криворізької міської ради квартиру АДРЕСА_1 . 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір 5240,52 грн.
Відповідач ОСОБА_1 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального права, просить його скасувати, постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
При цьому, скаржник зазначає, що матеріали справи не містять жодного доказу щодо фактичного прийняття спадщини державою. Позивачем не доведено, що територіальна громада в особі Криворізької міської ради вчинила фактичні дії по управлінню, розпорядженню і користуванню спадковим майном, підтриманню його в належному стані тощо. Вказує, що незрозуміло яким чином відповідач та третя особа ОСОБА_3 мали дізнатися про наявність у держави права на квартиру. Вважає, що позивачем не доведено факту вибуття майна з його власностіі поза його волею, тому витребувати квартиру на підставі п.3 ч.1 ст.388 ЦК України неможливо. Наголошує на тому, що протягом 21 року ( з моменту смерті ОСОБА_4 у 1999 році та до моменту звернення позивача до суу з апеляційною скаргою на рішення у справі №214/3083/18 в 2020 році) позивач ніяким чином не проявляв себе як власник спірної квартири, фактично не вчиняв ніяких дій по управлінню, розпорядженню та користуванню цим майном, підтриманню в належному стані. Крім того з боку позивача з січня 2020 року не було навіть спроби задля забезпечення позову. Вважає, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру ОСОБА_3 відбулося на законних підставах, а відтак, подальша реєстрація переходу права власності за ОСОБА_2 на підставі договору даруванняя та за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу є цілком законними. Вказує, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, спірна квартира набута нею на законних підставах, у незаборонений законом спосіб – за оплатним договором купівлі-продажу від 06.02.2020, посвідчиним приватним нотаріусом Нянчук С.М., зареєстрованим в реєстрв за №725.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , Дніпропетровська обласна прокуратура, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2024 року без змін.
13.11.2024 на електронну пошту Дніпровського апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Брюховецького М.М. надійшла заява про проведення апеляційного розгляду справи за відсутності відповідача та його представника. Апеляційну скаргу підтрумують в повному обсязі, просять оскаржуване судове рішення скасувати, ухвалити нове, яким у повному обсязі відповити позивачу у задоволенні позову.
Заслухавши суддю доповідача, вислухавши думку представника Дніпропетровської обласної прокуратури Лейченко О.В., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , просила рішення суду залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 06.02.2020 року набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 725 від 06.02.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Дніпропетровської області Нянчур С.М. (Т.1, а.с. 43-44)
Відповідно до деталізованої інформації державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29.10.2019року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано на підставі рішення суду (справа №214/3083/18) за ОСОБА_3  11.12.2019 року на підставі договору дарування серія та номер : 1246 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано на ОСОБА_2  06.02.2020 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу серії та номер 725 на ОСОБА_1 (Т.1, а.с. 45-47).
Згідно довідки про оціночну вартість квартири АДРЕСА_1 від 06.07.2022 року, яка є додатком до Порядку ведення Єдиної бази звітів про оцінку №201-20220706-0003929008, вартість об`єкта оцінки складає 349 368,07 грн. (а.с.65-67).
Згідно договору дарування квартири від 11.12.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Лігутою Л.В., ОСОБА_5 подарувала доньці ОСОБА_2 квартиру   АДРЕСА_1 (Т.1, а.с 6871).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 06 лютого 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Нянчуром С.М., ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (Т.1, а.с. 72-75).
Згідно рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року (справа №214/3083/18) позовні вимоги  ОСОБА_3  до Саксаганської районної у місті ради, про визнання права власності на майно за набувальною давністю задоволено. Визнано за  ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2   (Т.1,а.с.79-83). 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року залишене без змін, апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особи виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради - без задоволення ( Т.1, а.с.84-89).
 Постановою ВС від 26 травня 2021 року по справі №214/3083/18 касаційну скаргу заступника керівника дніпропетровської обласної прокуратури та виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради задоволено. Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року скасовано. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради кривому Розі про визнання права власності в порядку набувальної давності відмовлено (Т.1, а.с.90-99).
Згідно відповіді завідувача Сьомої криворізької державної нотаріальної контори Грабевник О.В. та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , не заводилася та заповіти/спадкові договори від імені ОСОБА_4 . Сьомою криворізькою державною нотаріальною конторою не посвідчувалися (Т.1, а.с. 103; 104-108).
Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №1655 від 13.10.1999 р. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 112-113).
Згідно інформації відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті ради за адресою: АДРЕСА_2 були зареєстровані: ОСОБА_6 з 28.09.1976 року по 23.05.1980 року; ОСОБА_4 , з 23.05.1980 року по 15.10.1999 року; ОСОБА_3 з 14.11.2019 року по 31.01.2020 року (Т.1, а.с. 114-115).
Відповідно до листа начальника КП «Криворізьке РБТІ» ДОР» ОСОБА_7 станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 зареєстроване на ім`я ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету КМР народних депутатів, згідно з розпорядженням №С8050 від 25.11.1993 року (т.1, а.с. 120).
Листом виконавчого комітету Криворізької міської ради від 10.01.2022 р. «Про надання інформації» зазначено, що КМР не відома інформація про рішення суду про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.129-130).
Згідно листа виконавчого комітету Криворізької міської ради від 12.08.2022 року «Про надання інформації» рішенням Криворізької міської ради від 31.03.2016 року «Про обсяг та межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів», повноваження щодо здійснення обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов та надання житла, що належить до комунальної власності, делеговано виключно виконкомам районних у місті рад. Станом на 01.01.2022 року на обліку перебувають 4079 осіб, що потребують поліпшення житлових умов та мають право на отримання житла поза чергою. За інформацією виконкомів районних у місті рад на теперішній час фактично та юридично вільні житлові приміщення, що можливо розподілити громадянам, які перебувають на обліку та потребують поліпшення житлових умов, відсутні (а.с.138-139).
Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб ОСОБА_8 16 вересня 1994 року зареєстрував шлюб ОСОБА_9 . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на ОСОБА_1 (Т.1, а.с.143-144-145).
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_10 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 його батьками зазначені ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (Т.1, а.с. 146-147-148).
Згідно з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, ОСОБА_12 народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 її батьками зазначені ОСОБА_13 та ОСОБА_13 (Т.1, а.с. 152-153-154).
Відповідно до державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, ОСОБА_10 12 березня 2005 року уклав шлюб з ОСОБА_12 . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на ОСОБА_13 (Т.1,а.с. 158-160).
Згідно розпорядження органу приватизації №8050 від 25.11.1993 року ОСОБА_4 приватизував квартиру що знаходиться за АДРЕСА_2 у приватну власність (Т.1, А.С. 164).
Відповідно до інформації наданої департаментом адміністративних послуг виконкому КМР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 07.02.2022 року по теперішній час, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 з 20.07.2020 року по теперішній час, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 з 18.12.2020 по теперішній час (Т.1, а.с 168).
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Криворізької центральної окружної прокуратури, в інтересах держави в особі Криворізької міської ради до ОСОБА_1 , на підставі досліджених доказів та встановлених обставин справи, виходив з того, що право держави витребувати спірну квартиру, що належить до державної власності, з огляду на доведену незаконність і безпідставність набуття права власності на неї ОСОБА_3 і відчуження на користь ОСОБА_2 передбачене у чинному законодавстві України. Повернення у державну власність спірної квартири, незаконно відчуженої відповідачу органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету, враховуючи що на органи місцевого самоврядування покладено обов`язок забезпечення позачергового та першочергового забезпечення житлом та ведення обліку цих категорій громадян.
Колегія суддів повністю погодується з висновками суду першої інстанції та не може погодитись з доводами відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на те, що вони були предметом розгляду судом першої інстанції, що відображено у судовому рішенні та яким судом надано відповідну правову оцінку.
Статтею 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно ч.3  ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст.548 ЦК УРСР в редакції 1963 року прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Відповідно до ст.555 ЦК УРСР 1963 року спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом.
Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Статтею 345 ЦК України визначено,що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування територіальної громади є однією з гарантій держави.
Згідно із частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські рада є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами
Відповідно до ч.8 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Так, судом першої інстанції перевірено та встановлено, що на підставі рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.01.2019 за ОСОБА_3 визнано право власності за набувальною давністю на спірну двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначене рішення суду першої інстанції постановою Дніпровської апеляційного суду від 10 лютого 2021 року залишено без змін.
Також суд встановив, що на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.01.2019 року, 29.10.2019 року державним реєстратором Поліщук С.В. було внесено відомості до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та зареєстровано право власності на вищезазначену спірну квартиру за ОСОБА_3 .
В подальшому, 11 грудня 2019 року ОСОБА_3 подарувала спірну квартиру доньці ОСОБА_2 за договором дарування від 11.12.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №1246. 
В свою чергу, ОСОБА_2 06 лютого 2020 року відчужила вищезазначену спірну квартиру, шляхом укладення договору купівлі-продажу з відповідачем ОСОБА_1 , яка є останнім добросовісним набувачем спірного майна.
В подальшому рішення суду першої та апеляційної інстанцій були переглянуті в касаційному порядку.
За результатами розгляду касаційних скарг ВС постановив рішення, яким скасував рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.01.2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10.02.2021 року скасувати. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради про визнання права власності в порядку набувальної давності відмовив. 
Постановою ВС від 26.05.2021 року встановлено, що ОСОБА_3 працювала на посаді двірника у КЖБ №25. У зв`язку з тим, що вона не мала власного житла в м. Кривому Розі, вона 05 листопада 2004 року звернулася до директора КЖБ №25 із заявою, в якій просила взяти її на квартирний облік. На підставі вказаної заяви у 2004 році ОСОБА_3 вселено до квартири АДРЕСА_1 . 
Відповідно до інформації, наданої КП ДОР «Криворізьке БТІ» №637 від 25 травня 2018 року, станом на 31 грудня 2012 року право власності на спірну квартиру зареєстроване на ім`я ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується актовим записом про смерть №1655. 
Відповідно до листа завідуючої Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Грабевник О. В. від 21 грудня 2018 року із заявами про прийняття або про відмову від спадщини у передбачений статтею 1270 ЦК України строк після смерті ОСОБА_4 ніхто не звертався. В архівних матеріалах Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори станом на 21 грудня 2018 року не міститься даних щодо звернення будь-кого зі спадкоємців ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкова справа після його смерті не заводилася.
Верховний Суд, скасовуючи рішення першої інстанції та постанову апеляційної інстанції зауважив, що позивач ОСОБА_3 була обізнана про те, що власником квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом спору та на яку вона просила визнати право власності за набувальною давністю, був  ОСОБА_4 , тому не можна вважати володіння ОСОБА_3 квартирою, яка залишилась після смерті  ОСОБА_4 , добросовісним. Смерть  ОСОБА_4  та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останнього, не давали  ОСОБА_3  підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.
Окрім того, вважається, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Зазначений висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові ВС від 24 червня 2015 року у справі №6-251цс15. Верховний Суд України вказав, що за змістом статті 388 ЦК України, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Судом встановлено, та підтвердено наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а саме відповіддю начальника КП «Криворізьке РБТІ» ДОР Ільченко А. (Т.1, а.с.120) та копією розпорядження органу приватизації від 25.11.1993 року №8050 (Т.1, а.с. 164), ОСОБА_4 на праві приватної власності належала квартира розташована за адресою : АДРЕСА_2 .
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті спадкова справа не заводилася та заповіти/спадкові договори від його імені не посвідчувалися, ніхто окрім нього до дня його смерті, не був зареєстрований за спірною адресою. На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 діяли норми ЦК УРСР 1963 року.
Згідно  положень ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.
Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (частини перша та другастатті 548 ЦК УРСР).
Аналіз змісту статей 548,549 ЦК УРСР 1963 року свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.
Спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави (частини перша-третя статті 555 ЦК УРСР 1963 року ).
Системне тлумачення частини другої статті 549, частини першої статті 555 ЦК УРСР та абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що: в ЦК УРСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 частини першоїстатті 555 ЦК УРСР 1963 року, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися; оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою.
З урахування того, що після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не заводилась, ніхто, окрім нього, до дня його смерті у квартирі АДРЕСА_1 не був зареєстрований, вищезазначене нерухоме майно у виді квартири, відповідно до положень ст.555 ЦК УРСР перейшло у власність держави.
Вищезазначене твердження узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові ВС від 24.05.2021 року у справі №671/22/19.
За таких обставин, твердження відповідача що Криворізька міська рада не вступила у володіння (не набула права власності) на спірну квартиру колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки вони спростовуються, наведеними вище, встановленими судом обставинами справи.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, провадження №14-208цс18, пункти 146-147, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 безвідплатно відчужила спірну квартиру ОСОБА_2 на підставі договору дарування, а остання , в свою чергу, продала спірну квартиру відповідачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.2020 року.
Отже, ОСОБА_1 є стороною договору купівлі-продажу житлового приміщення, тому належним способом захисту позивача є витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння. При цьому, позивач має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння, витребування майна шляхом віндикації, яка застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. 
Велика Палата Верховного Суду згідно висновку у справі №183/1617/16 зазначеного в постанові суду від 14.11.2018 року, вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Судом встановлено, що станом на 26 травня 2021 року, рішення суду у справі №214/3083/18 на підставі якого за ОСОБА_3 було визнано право власності скасовано.
Отже, за таких обставини реєстрація права власності за ОСОБА_2 на підставі договору дарування укладеного між нею та ОСОБА_3 та в подальшому перереєстрація права власності за ОСОБА_1 , яка відбулася на підставі договору купівлі продажу, укладеного між нею та ОСОБА_2 зареєстровано за нікчемними договорами та за законом не передбачається необхідність у судовому порядку визнавати їх недійсними.
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна - держави, який полягає у відновленні становища, є витребування у теперішнього власника ОСОБА_1 спірної квартири з підстави п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, яка вибула з володіння територіальної громади міста Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради поза її волею.
Зважаючи на встановлені в процесі судового розгляду обставини, висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення вимоги про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння від відповідача ОСОБА_1 є правильним.Такий висновок суду враховує інтереси позивача як власника спірного нерухомого майна та баланс з правами й інтересами добросовісного набувача, оскільки за обставин, коли держава втратила майно на підставі рішення суду, що було скасовано, законні права та інтереси позивача як власника майна, переважають інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно лише у випадку, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього, тому вимоги про витребування спірного нерухомого майна є обґрунтованими.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція)).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див.mutatis mutandisрішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява №21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив: Втручання у право відповідача на мирне володіння майном, яке стало результатом задоволення позову передбачено ЦК України. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування. У цій справі не тільки прокурора, Криворізької міської ради, але й ОСОБА_1 . 
Право держави витребувати спірну квартиру, що належить до державної власності, з огляду на доведену незаконність і безпідставність набуття права власності на неї ОСОБА_3 і відчуження на користь ОСОБА_2 передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони права власності держави і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша третя статті 388 ЦК України).
Так, судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира вибула з володіння позивача як власника майна поза його волею, а ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, яка набула майно на підставі договору купівлі-продажу після скасування судового рішення, яким визнано право власності за набувальною давністю за ОСОБА_3 , тому повернення у державну власність спірної квартири, незаконно відчуженої відповідачу органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету, враховуючи що на органи місцевого самоврядування покладено обов`язок забезпечення позачергового та першочергового забезпечення житлом та ведення обліку цих категорій громадян.
Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про повне задоволення позову, яке відповідає вимогам ст.ст.263, 264 ЦПК України.
Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2024 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повне судове рішення складено 18 листопада 2024 року

Головуючий:
 
Судді: