ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 жовтня 2024 року           справа №200/2270/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гайдара А.В., Геращенка І.В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу державної установи “Центр пробації” на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року у справі № 200/2270/24 (головуючий І інстанції Волгіна Н.П.) за позовом ОСОБА_1 до державної установи “Центр пробації” про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

                                             ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не проведенні нарахування та виплати позивачу середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3 березня 2023 року по 28 лютого 2024 року;
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 3 березня 2023 року по 28 лютого 2024 року.
В обґрунтування позову зазначила, що з 21 листопада 2006 року по 2 березня 2023 року працювала в Державній кримінально-виконавчій службі України, у тому числі з 21 листопада 2021 року в Деснянському районному відділі філії Державної установи “Центр пробації” в Київській області, з якої була звільнена.
В березні відповідач відмовив позивачу у виплаті додаткової винагороди, передбаченої п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, в зв`язку з чим позивач звернулась до суду.
Рішенням суду по справі № 200/2389/23 державну установу “Центр пробації” зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду, передбачену п. 1 постанови №168 у розмірі 30 000 грн щомісячно за період з 6 березня 2022 року по 8 липня 2022 року.
29 лютого 2024 року на виконання судового рішення відповідач нарахував та виплатив позивачу додаткову винагороду у розмірі 98 158,07 грн.
Оскільки відповідач в останній день проходження позивачем служби (02.03.2023) не провів остаточний розрахунок, тому наявні підстави для зобов`язання відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність державної установи “Центр пробації”, яка полягає у не проведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців після звільнення - з 3 березня 2023 року по 2 вересня 2023 року (включно).
Стягнуто з державної установи “Центр пробації” на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців після звільнення - з 3 березня 2023 року по 2 вересня 2023 року (включно) в сумі 59 531,36 грн.
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з державної установи “Центр пробації” на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 613,96 грн.
Не погодившись з рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.
Додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, не є складовою грошового забезпечення, яка належить до виплати при звільненні. Тому не підлягають застосуванню приписи ст.ст. 116, 117 КЗпП України.
Розмір компенсації за затримку розрахунку при звільненні не є пропорційним, з врахуванням облікової ставки НБУ станом на 2 березня 2023 року (25%) сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні в межах шести місяців має складати 12 163,20 грн (98 158,07 грн * 25% / 365 * 181).
Крім того, суд першої інстанції не вірно застосував середньоденне грошове забезпечення, яке складає 315,45 грн замість 323,54 грн.
Позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на зазначене, суд надає оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги відповідача.
Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Встановлені обставини справи.
ОСОБА_1 є громадянкою України згідно паспорту серії НОМЕР_1 від 19 березня 2007 року, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 5-8).
Відповідач, Державна установа “Центр пробації”, код ЄДРПОУ 41847154, зареєстроване місцезнаходження: 01050, м. Київ, вул. Юлія Іллєнка, буд. 81, є державною організацією (установою, закладом) та належним відповідачем у даній справі (а.с. 33). 
Позивач з 21 листопада 2006 року по 02 березня 2023 року працювала в Державній кримінально-виконавчій службі України та була звільнена зі служби 2 березня 2023 року відповідно до наказу Державної устранови “Центр пробації” № 197/к від 24 лютого 2023 року (а.с. 9, 10-13). 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2023 року по справі № 200/2389/23, яке набрало законної сили 19 грудня 2023 року, зокрема, зобов`язано державну установу “Центр пробації” нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду, передбачену п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 30 000,00 грн щомісячно з 06 березня 2022 року по 08 липня 2022 року (а.с. 10-13).
25 грудня 2023 року позивачу видано виконавчий лист.
28 лютого 2024 року відповідач, на виконання рішення суду у справі № 200/2389/23 виплатив позивачу додаткову винагороду в розмірі 98 158,07 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 1702 від 28 лютого 2024 року (а.с. 14, 38). 
Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 11 березня 2024 року (ВП № 73717077) виконавчий лист по справі № 200/2389/23 повернуто до Донецького окружного адміністративного суду у зв`язку з повним виконанням судового рішення.
Таким чином, несвоєчасний остаточний розрахунок з позивачем при звільненні мав місце протягом періоду з 03.03.2023 по 28.02.2024.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені с. 117 КЗпП України.
Враховуючи, що позивачеві при звільненні не виплачено належні суми грошового забезпечення, наявні підстави для обов`язку відповідача нарахувати і виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Оцінка суду.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України визначає Закон України “Про Державну кримінально-виконавчу службу України” від 23 червня 2005 року № 2713-IV (далі - Закон № 2713).
Згідно з частиною першою статті 23 Закону № 2713 держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.
На підставі статті 24 Закону № 2713 фінансування діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законом. 
Частиною другою статті 23 Закону № 2713 визначено, що умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
Відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону № 2713 умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” (далі – Постанова № 704) затверджено схему тарифних розрядів за основними типовими посадами, в тому числі, осіб начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби.
Згідно з пунктом 2 Постанови № 704 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
На підставі пункту 3 Постанови № 704 виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, […].
Міністерством юстиції України від 28 березня 2018 року № 925/5 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі – Порядок № 925/5).
Відповідно до пункту 3 Порядку № 925/5 грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: допомога для оздоровлення; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
Таким чином, додаткова грошова винагорода, передбачена  постановою КМУ № 168 не включена до складу грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.
Між тим, згідно з пунктом 1 Постанови № 168 (в редакції, чинній у період, протягом якого позивачу мала сплачуватись додаткова винагорода в розмірі 30 000 грн на місяць) на період дії воєнного стану […] особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 грн щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць) […].
Отже, додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, за наявності визначених підстав, нараховується та сплачується особам, які мають на неї право, роботодавцями (розпорядниками бюджетних коштів), на фінансовому забезпеченні яких перебувають вказані особи.
Порядок № 925/5 не регулює питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (зокрема, за затримку виплати грошового забезпечення при звільненні).
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України (далі – КЗпП України), у якому визначені основні трудові права працівників. 
Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення КЗпП України.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За правилами статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. 
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній станом на час звільнення позивача зі служби з органів Державної кримінально-виконавчої служби України) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
На підставі частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Аналіз наведених норм трудового законодавства свідчить, що умовами застосування ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 року у справі № 810/451/17 та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.
Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені ст. 117 КЗпП України.
Оскільки додаткова грошова винагорода, передбачена п. 1 постанови КМУ № 168 є виплатою, на яку позивач мала права за час проходження служби відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, тому ця винагорода повинна бути виплачена позивачу при звільненні.
Як наслідок, у зв`язку із затримкою остаточного розрахунку із позивачем, в тому числі щодо виплати при звільненні додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 168), відповідач мав здійснити в лютому 2024 року, при виплаті додаткової винагороди на виконання рішення суду, також і виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в межах періоду, визначеного ст. 117 КЗпП України (шість місяців), але не зробив цього.
Враховуючи, що позивачу при звільненні не виплачені належні суми додаткової винагороди, що при виплаті винагороди на виконання судового рішення відповідач не виплатив позивачу в добровільному порядку середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, тому наявні підстави для визначення відповідачу обов`язку нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Станом на час звільнення позивача зі служби з органів Державної кримінально-виконавчої служби стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, відповідно до якої виплата працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку обмежена шістьма місяцями. 
Отже, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню в частині періоду затримки шість місяців після звільнення.
Оскільки позивача звільнено зі служби 02 березня 2023 року, період несвоєчасного розрахунку при звільненні становить з 03 березня 2023 року по 02 вересня 2023 року.
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
На підставі пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до довідок відповідача № 8/2-170 від 08 травня 2024 року, № 8/2-171 від 08 травня 2024 року, № 8/2-218 від 26 червня 2024 року, розрахунку суми грошового забезпечення (складові) за січень-лютий 2023 року (а.с. 39-40, 50-51) за період січень – лютий 2023 року (два останні місці перед звільненням позивач) ОСОБА_1 було нараховано грошове забезпечення 104 596,74 грн, в тому числі: 
січень – 9107,45 грн (4370,00 грн – посадовий оклад, 1340,00 грн – оклад за спеціальним званням, 2569,50 грн – надбавка за вислугу років, 827,95 грн – надбавка за особливості проходження служби);
лютий – 95 489,29 грн (4370,00 грн – посадовий оклад, 1340,00 грн – оклад за спеціальним званням, 2569,50 грн – надбавка за вислугу років, 827,95 грн – надбавка за особливості проходження служби, 79 851,60 грн – одноразова грошова допомога, 874,00 грн – премія, 5656,24 грн – компенсація за невикористану відпустку) 
Згідно з пунктом 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у п. 4 цього Порядку. 
При цьому суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
На підставі пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Таким чином, при розрахунку середньоденної заробітної плати (грошового забезпечення) не включаються суми нарахованої одноразової грошової допомоги в розмірі 79851,60 грн та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 5656,24 грн.
Грошове забезпечення позивача за січень – лютий 2023 року складає: 19 088,90 грн (9107,45 грн + 9981,45 грн).
Кількість робочих днів позивача за січень-лютий 2023 року складала 31+28=59.
Середньоденне грошове забезпечення складає: 19 088,90 грн : 59 днів = 323,54 грн.
Є безпідставними доводи відповідача, що середньоденне грошове забезпечення позивача становить 315,45 грн, а не 323,54 грн, оскільки відповідно до п. 3 Порядку № 100 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати, а не виплаченої, як помилково вважає відповідач.
Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців після звільнення (з 03 березня 2023 року по 02 вересня 2023 року (184 дня) складає: 323,54 грн * 184 дня = 59 531,36 грн.
Щодо доводів відповідача про застосування принципів співмірності та пропорційності суд зазначає наступне.
По-перше, суд не приймає посилання відповідача на висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 716/9584/15-ц, оскільки висновки у цій справі зроблені щодо приписів ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352 до 19 липня 2022 року.
По-друге, Верховний Суд в постанові від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22 д вказав, що висновок Великої Палати Верховного Суду, наведений в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 щодо врахування принципу співмірності та пропорційності при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, до застосування ст. 117 КЗпП України в редакції, що діяла з 19 липня 2022 року, не відповідає правовому регулюванню, яке належить застосовувати до спірних правовідносин.
Приписи редакції ст. 117 КЗпП України, чинній з 19 липня 2022 року, щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, мають враховуватись без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції правильно здійснив розрахунок розміру середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні без застосування принципу співмірності цієї суми.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

                                           ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу державної установи “Центр пробації” на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року у справі № 200/2270/24 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року у справі № 200/2270/24 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 07 жовтня 2024 року.
Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 07 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя                                                                      І.Д. Компанієць

Судді                                                                                          А.В. Гайдар

                                                                                          І.В. Геращенко