ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 грудня 2024 року                     
м. Київ
 
справа № 588/878/22
провадження № 61-15094св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Охтирського районного нотаріального округу Гребіник Зоя Дмитрівна,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_2 , поданою адвокатом Борикою Олександром Олександровичем, на постанову Сумського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року у складі колегії суддів:Криворотенка В. І., Філонової Ю. О., Собини О. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ? приватний нотаріус Охтирського районного нотаріального округу Гребіник З. Д., про визнання правочинів недійсними.
Позов мотивований тим, що вона є пенсіонером за віком, не має дітей, будинок, який переданий у власність відповідачу за оспорюваним договором дарування, вона набула у 2017 році в порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка.
Знаючи, що вона є одинокою, не має близьких родичів, до неї звернулась її племінниця ? ОСОБА_2 , яка постійно проживала у с. Бранцівка Краснопільського району, з пропозицією переїхати жити до неї, щоб доглядати її та допомагати. Вона погодилась на вказану пропозицію, тому з 2018 року відповідач переїхала жити до неї. 
Після цього ОСОБА_2 шляхом умовлянь та психологічного тиску, який мотивований тим, що за її догляд та труди вона б хотіла, щоб будинок після її смерті належав їй, вмовила вчинити правочин щодо будинку у своїх інтересах. Розуміючи свою безпорадність у деяких господарських справах через вік, необхідність догляду за собою, вона погодилась на правочин, який за її розумінням та правовими наслідками мав би бути заповітом або спадковим договором, або договором довічного утримання.
У листопаді 2018 року вона вчинила в інтересах ОСОБА_2 договори дарування будинку та двох земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 , однак будучи у віці 85 років, з хронічними захворюваннями, юридично безграмотною вона помилялась щодо юридичних наслідків і не розуміла розбіжностей між такими правочинами як заповіт, спадковий договір, договір довічного утримання та договором дарування, а саме щодо моменту переходу права власності на предмет договору.
Після укладення договорів для неї нічого не змінилось, вона продовжила жити у будинку, користувалась ним разом з відповідачем, не була знята з місця реєстрації, тому вважала, що зберегла права на будинок, які у неї були до укладення оспорюваного договору, зокрема право користування ним, що характерно для вчинення заповіту, спадкового договору, договору довічного утримання, а не договору дарування, при укладенні якого у відчужувача не залишається жодних прав на предмет договору.
У 2022 році відповідач, її чоловік та дочка, які також переїхали жити у будинок, змінили своє ставлення до неї, почали грубо поводитись, виселили її з будинку у флігель, цькують з будь-якого приводу, створюючи нестерпні умови для проживання, які б спонукали її виселитись. Наприкінці липня 2022 року вона зверталась до поліції з цього приводу та, прибувши на виклик, ознайомившись з договором дарування її повідомили, що згідно з документами вона не є власником будинку. Саме з цього моменту їй стали зрозумілі правові наслідки вчиненого правочину. 
Відповідач, на відміну від неї, добре розумілась на юридичних тонкощах, що підтверджується тим, що цькування і грубість по відношенню до неї почались після формального спливу трирічного строку позовної давності з моменту укладення оспорюваних договорів.
Ії волевиявлення не відповідало її внутрішній волі та не було спрямовано на реальне настання правових наслідків за договором дарування. Під час укладення оспорюваних договорів вона діяла під впливом помилки.
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд:
визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Охтирського нотаріального округу Сумської області Гребіник З. Д., зареєстрований за № 769, та застосувати наслідки недійсності договору, скасувавши реєстрацію права власності ОСОБА_2 на зазначений будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Охтирського нотаріального округу Сумської області Гребіник З. Д., зареєстрований за № 770, кадастровий номер 5925080800:01:002:0363, та застосувати наслідки недійсності договору, скасувавши реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку;
визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1367 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Охтирського нотаріального округу Сумської області Гребіник З.Д. і зареєстрований за № 771, кадастровий номер 5925080800:01:002:0364, та застосувати наслідки недійсності договору, скасувавши реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 05 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач на момент укладення оспорюваних договорів - 29 листопада 2018 року була особою похилого віку (понад 80 років), не мала і не має власних дітей, найближчою особою, з якою вона перебуває у родинних відносинах, є її племінниця ОСОБА_2 , стан здоров`я та вік позивачки вказують на те, що вона потребувала сторонньої допомоги у побуті, а подароване нею відповідачу житло було у неї єдиним і вона залишилась у ньому проживати. Сторони визнали, що ОСОБА_2 і до укладення спірних договорів дарування допомагала тривалий час своїй тітці, виконувала її прохання, приїжджаючи до неї.
Показання свідків не підтверджують викладені у позові обставини про те, що нібито саме ОСОБА_2 , яка постійно проживала у с. Бранцівка Краснопільського району, звернулась до позивача з пропозицією переїхати жити до неї у с. Боромля, щоб доглядати та допомагати, і що після переїзду ОСОБА_2 нібито шляхом умовлянь та психологічного тиску, який мотивований тим, що за її догляд та труди вона б хотіла, щоб будинок позивача після її смерті належав їй, вмовила останню вчинити правочин щодо її будинку у своїх інтересах. Свідки також не підтвердили факт нездатності ОСОБА_1 за своїм станом здоров`я у 2018 році розуміти значення «дарування будинку» та наслідків переходу права власності на об`єкт дарування до племінниці.
У справі немає належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у ОСОБА_1 під час укладення оспорюваних договорів дарування, зокрема, неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.
Вік позивача, її стан здоров`я, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі та без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору, ? не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.
Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у неї станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
За встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договорів дарування, що не може свідчити про помилку щодо правової природи договорів під час укладення таких правочинів. 
Підставою звернення до суду, про яку вказала позивач, є те, що вона у 2022 році дізналась, що вже не є власницею спірного будинку. У цьому контексті суд не бере до уваги посилання представника позивача на те, що ОСОБА_1 вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки відповідно до вимог статей 334, 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду) з дня державної реєстрації відповідно до закону права власності на нерухоме майно, тобто одразу після нотаріального посвідчення договору.
Також суд бере до уваги доводи, викладені у відзиві, що позивач до спірних правочинів укладала різні договори: оренди землі, кредиту, купівлі-продажу, а також вона зверталась до нотаріуса для оформлення спадщини на спірний будинок, а потім щодо приватизації земельної ділянки, після чого ? для оформлення договорів дарування, що вказує на її обізнаність щодо укладення договорів, які стосуються переходу права власності на нерухоме майно. До посвідчення нотаріусом оспорюваних договорів, позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами договори, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем.
У відзиві представник відповідача ОСОБА_6 просив відмовити також у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позовної давності. Однак відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Сумського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Скасовано рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 05 червня 2023 року та ухвалено нове рішення про задоволення позову.
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Охтирського нотаріального округу Сумської області Гребіник З. Д., зареєстрований за № 769, та застосовано наслідки недійсності договору, скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_2 на будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за вказаною адресою.
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Охтирського нотаріального округу Сумської області Гребіник З. Д., зареєстрований за № 770, кадастровий номер 5925080800:01:002:0363, та застосовано наслідки недійсності договору, скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1367 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Охтирського нотаріального округу Сумської області Гребіник З. Д. і зареєстрований за № 771, кадастровий номер 5925080800:01:002:0364, та застосовано наслідки недійсності договору, скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 977,20 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 4 465,80 грн судового збору за перегляд справи апеляційним судом.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що сам по собі факт роз`яснення нотаріусом суті укладеного договору сторонам правочину не є безумовною підставою для відмови у задоволенні такого позову. З матеріалів справи вбачається, що допитані судом першої інстанції свідки вказали про перебування позивача при здоровому глузді, її бажання, щоб на старості за нею доглядала саме племінниця ОСОБА_2 . Проаналізувавши показів свідків з обох сторін, колегія суддів дійшла висновку про наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 попередньої домовленості перед укладенням договору дарування про пожиттєвий догляд за позивачем з боку відповідача. Сама наявність такої умови свідчить про те, що дійсна воля дарувальника була направлена на її пожиттєве утримання, а умовою такого утримання була передача належного позивачу будинку.
З огляду на наведене суд вважає, що наявність чи відсутність помилки ? неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договорів дарування замість договору соціального обслуговування, визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування обдарованому та продовження позивачем проживати у будинку після укладення спірного правочину.
У ході судового засідання достовірно встановлено, що відповідач підтримувала з позивачем родинні відносини, постійно приїздила до неї, допомагала по господарству. Пропозиція ОСОБА_1 проживати разом стала причиною переїзду відповідача із своєю сім`єю у будинок позивача для спільного проживання. Крім того, позивач залишилася зареєстрованою у будинку та проживає разом з відповідачем після укладення договорів дарування будинку та земельних ділянок, відповідач надавала їй необхідну допомогу, якої вона потребувала у силу свого віку. При цьому ОСОБА_1 не має у власності іншого житла.
Аргументи учасників справи
18 жовтня 2023 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції; у разі обґрунтованості позовних вимог застосувати позовну давність; стягнути з позивача понесені судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн.
Касаційна скарга мотивована тим, що ініціатором укладення 29 листопада 2018 року договорів дарування будинку і двох земельних ділянок була позивач, оскільки вони є її родичами. Аргументувала свою позицію вона тим, що у неї відсутні інші родичі, які бажали отримати у власність вказане майно. Будь-яких умов при укладенні оспорюваних правочинів позивач не висувала, більше того послалась на те, що вона буде проживати в будинку, що є предметом договору дарування, після переоформлення будинку. Після укладення відповідних правочинів були переоформлені і особові рахунки на електроенергію, газ, водопостачання, комунальні послуги, відповідач почала сплачувати земельний податок та податок на нерухомість. Ніяких дій спрямованих на введення позивача в оману вона не здійснювала.
Відповідач не надала жодних доказів на підтвердження того, що вона бажала укласти інший договір, а відповідач ввела її в оману. Більше чотирьох років позивач не оскаржувала договори дарування, проте у подальшому вирішила відчужити майно на користь третіх осіб, що і стало підставою звернення з цим позовом. Крім того, ОСОБА_1 перебуває під впливом третіх осіб.
Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Посилання позивача на те, що спірний будинок був єдиним її місцем проживання не вказує на те, що вона помилялася щодо змісту та правової природи правочину. Крім того, позивач не надала доказів на підтвердження того, що станом на листопад 2018 року вона потребувала стороннього догляду, що спростовує ЇЇ твердження, що вона очікувала довічного догляду після укладення договорів від відповідача.
Суд апеляційної інстанції зробив діаметрально протилежні висновки з судом першої інстанції в розрізі показань свідків. Жоден зі свідків не повідомляв про те, що між сторонами існували домовленості про пожиттєвий догляд за позивачем. Свідки вказували про родинні зв`язки, так як відповідач є найближчою родичкою позивача (племінниця). Жоден зі свідків взагалі не знав про те, коли конкретно були укладені договори дарування. Показаннями свідків було доведено, що ОСОБА_1 змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договорів дарування.
Суду не надано жодних доказів, що підтверджують наявність потреби  позивача у матеріальній допомозі, пов`язаної з хворобою чи іншими обставинами. В силу родинних зв`язків вона дозволила ОСОБА_1 проживати в окремому приміщенні оспорюваного домоволодіння, проте вона не брала на себе зобов`язань з утримання позивача.
Апеляційний суд в основу судового рішення фактично покладено лише одна обставина - вік позивача. Суд апеляційної інстанції взагалі не досліджував обставин, що склалися в момент укладення договорів дарування.
На дату звернення до суду позивачем та з моменту укладення договорів дарування минуло більше трьох років. У разі якщо суд дійде висновку про обґрунтованість вимог позивача, то до позовних вимог слід застосувати наслідки спливу позовної давності.
          13 грудня 2023 року ОСОБА_1 надіслала відзив на касаційну скаргу, у якому просила у задоволенні касаційної скарги відмовити.
Відзив мотивовано тим, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору, визначається не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із ним у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.
З урахуванням наведеного, слід врахувати фактичні обставини за цим позовом, а саме те, що вона є пенсіонером, малограмотною, ніде не працює за станом здоров`я, є особою з тривалими хронічними захворюваннями. При цьому, продовжує проживати у спірному будинку, а між сторонами у справі виникали конфлікти з приводу користування будинком, у зв`язку з чим вона зверталась до правоохоронних органів.
Відповідач у касаційній скарзі сама вказує на наявність умови перед укладенням договору в частині збереження за позивачем права постійного користування майном, яке відчужується.
Даючи оцінку показанням всіх свідків, фактично описуючи їх пряму мову в своєму рішенні в частині того, що метою переїзду відповідача в оселю до позивача так чи інакше був догляд за останньою, суд першої інстанції робить висновок не про наявність умови догляду як факту, на який вказують всі свідки без виключень, включно зі свідками відповідача, та було частиною загальної умови при вчиненні договору дарування, а вказує, що не доведено хто саме був ініціатором переїзду відповідача до позивача.
Позивач дізналася про порушення своїх прав та дійсні правові наслідки укладених нею договорів дарування після бесіди з дільничними офіцерами поліції, яка відбулась у липні 2022 року, а тому відсутні підстави вважати пропущеною позовною давність. Наведена обставина також підтверджує, що позивач помилялась при укладенні правочину щодо його правових наслідків, оскільки не розуміла, що у неї не з`явилося і не залишилося ніяких прав, а у відповідачка відсутні певні обов`язки, наприклад, по догляду за нею, хоча це було єдиною дійсною метою, на яку була направлена її воля.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі. У задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Сумського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року відмовлено.
В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19, від 09 жовтня 2019 року у справі № 661/1925/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 490/8021/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 742/4636/15, від 14 січня 2020 року у справі № 305/1660/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 604/459/17, від 06 лютого 2020 року у справі № 645/3205/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16, від 27 лютого 2020 року у справі № 643/6032/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 640/6698/17, від 12 вересня 2018 року у справі № 360/1552/16-ц).
Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2024 року справу призначено до судового розгляду. 
Фактичні обставини
Суди встановили, що  ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_3 від 10 листопада 2017 року набула право спільної часткової власності на 5/6 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .
Інша 1/6 частина указаного житлового будинку та господарських будівель і споруд на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 листопада 2017 року була набута на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 , яка, як визнано сторонами справи, є дочкою покійного чоловіка позивача ? ОСОБА_3 . 
На підставі рішення Боромлянської сільської ради від 19 січня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 набули право спільної часткової власності по 5/6 та 1/6 частці відповідно на земельну ділянку з кадастровим номером 5925080800:01:002:0363 для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 га, та на земельну ділянку з кадастровим номером 5925080800:01:002:0364 для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1367 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
16 серпня 2018 року між ОСОБА_1 (як покупцем) та ОСОБА_4 (як продавцем), укладено договори купівлі-продажу частини житлового будинку та частини земельних ділянок, посвідчені приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Гребіник З. Д., зареєстровані за № № 509, 510, 511, на підставі яких позивач набула у власність 1/6 частину жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, 1/6 частину земельних ділянок з кадастровими номерами 5925080800:01:002:0363, 5925080800:01:002:0364, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
29 листопада 2018 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 три договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Гребіник З. Д., зареєстровані за №  №769, 770 771, за умовами якого ОСОБА_1 (дарувальник) подарувала, а ОСОБА_2 (обдаровувана) прийняла в дар належні дарувальнику на праві власності житловий будинок, загальною площею 64,2 кв. м з господарськими будівлями і спорудами, земельні ділянки ділянок з кадастровими номерами 5925080800:01:002:0363, 5925080800:01:002:0364, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 га, за адресою: АДРЕСА_1 та для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1367 га за цією ж адресою.
29 листопада 2018 року на підставі вказаних договорів дарування зареєстровано право власності ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно.
На момент укладення указаних договорів дарування ОСОБА_1 був 81 рік. 
ОСОБА_1 знаходиться на диспансерному обліку у сімейного лікаря з діагнозом дифузний кардіосклероз. ФК -ІІІ, СН ІІ-Б.ВАГ ІІ, ст. ІІ, ризик 4 та супутніми захворюваннями, неодноразово зверталася за допомого сімейного лікаря у період з 01 січня 2018 року.
Відповідно до довідки Боромлянської сільської ради від 30 вересня 2022 року ОСОБА_1 проживає і зареєстрована у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де також проживає її племінниця ? ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_5 .
Після набуття права власності на будинок ОСОБА_2 23 грудня 2019 року уклала з ПАТ «Сумиобленерго» договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії за указаною адресою.
Позиція Верховного Суду
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження 
№ 61-20968 сво 21)).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)). 
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину). 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 661/1925/16, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено:
«виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшло обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 була достатньо обізнана щодо правової природи як договору довічного утримання, так і дарування, і після роз`яснення нотаріусом всіх прав та обов`язків за договором дарування бажала укладення з відповідачем саме договору дарування, а посилання останньої у позовній заяві на укладення оспорюваного правочину внаслідок помилки щодо його правової природи та необізнаності щодо прав та обов`язків сторін за цим видом правочину, а також наявність домовленостей сторін щодо довічного утримання позивача не доведені належними та допустимими доказами.
Посилання касаційної скарги на те, що спірний будинок був єдиним місцем проживання ОСОБА_1, а також на її похилий вік та наявність різних захворювань, не свідчать про те, що у 2015 році в момент підписання договору остання помилялась щодо змісту та правової природи правочинів, які вона укладала та не спростовують висновків судів про недоведеність обставин про те, що остання помилялась щодо змісту та правової природи спірних правочинів. Визначення сторонами права дарувальника проживати в будинку після укладення договору ЦК України не заборонено. Такі умови свідчать про домовленість сторін щодо права користування будинком та не можуть бути розцінені як вчинення обдаровуваним дій майнового характеру на корись дарувальника, оскільки не покладають на нього будь-яких майнових обов`язків перед дарувальником. Сплата позивачем житлово-комунальних послуг в ході розгляду справи не доведена, але наявність чи відсутність таких обставин щодо оплати цих послуг ОСОБА_1 по факту їх споживання після укладення спірних договорів, не свідчить про наявність помилки при укладенні спірних договорів».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року у справі № 490/8021/17, на яку посилається відповідач, вказано, що «той факт, що позивач продовжувала проживати в спірному будинку сам по собі не свідчить про те, що вона не розуміла значення укладеного нею правочину. Існування неприязних стосунків з обдарованою на теперішній час, а також те, що ОСОБА_1 налагодила стосунки із сином не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення нею правочину у 2014 році. Крім того, посилаючись на те, що помилялась щодо правової природи договору та мала на меті укладення договору довічного утримання, позивач не вказує, що у неї були домовленості з обдарованою щодо подальшого її догляду, надання матеріальної допомоги, сплати комунальних послуг, купівлі ліків».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року в справі № 715/2513/19, на яку посилається особа, що подала касаційну скаргу, зазначено, що:
«суд першої інстанції, відмовивши в позові, виходив з того, що уклавши у 2015 році договори, позивач усвідомлювала правову природи правочинів та мала намір укласти саме договори дарування, що підтвердили допитані судом першої інстанції свідки, діти позивача. Також Верховний Суд бере до уваги доводи касаційної скарги, що позивач спочатку оформляла документи для оформлення спадщини на спірний будинок та земельну ділянку, а потім для оформлення договорів дарування, що вказує на її обізнаність щодо укладення саме договорів дарування. Суд першої інстанції надав належну оцінку доказам на обґрунтування заявлених позовних вимог та їх заперечення у їх сукупності, а також врахував відносини, які склалися між сторонами спору протягом тривалого часу.
З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що неприязні стосунки позивача з відповідачем на сьогодні не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення нею правочинів у 2015 році. Лише посилання позивача на те, що спірний будинок є єдиним її житлом, без доведення належними, допустимими та достатніми доказами помилки під час укладення договору, не є підставою для задоволення позову.
Верховний Суд зазначає, що позивач не доводила і суди не встановлювали, що відповідач чинить їй перешкоди у можливості користування будинком та вчиняє дії з її виселення. Спір між сторонами не стосується втручання у право позивача на повагу до житла. Скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове про задоволення позову, суд апеляційної інстанції встановив, що на момент укладання оспорюваних договорів позивачу виповнилося повних 64 роки, отже, як особа похилого віку, вона потребує догляду й сторонньої допомоги, після укладення спірних договорів дарування 17 грудня 2015 року постійно проживала у спірному житловому будинку. Суд першої інстанції не врахував положення закону, які регулюють спірні правовідносини, а також не дав оцінки тій обставині, що позивач ОСОБА_1 під час укладення договору дарування житлового будинку, який є її єдиним житлом, погоджувалася на безоплатну передачу цього будинку у власність відповідача лише за умови довічного утримання, тобто інша сторона договору мала здійснювати постійний догляд та її утримання, що свідчить про неправильне сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і вона має істотне значення. Дійшовши висновку, що суд першої інстанції не врахував положення закону, які регулюють спірні правовідносини, а також не дав оцінки тій обставині, що позивач під час укладення договору дарування житлового будинку, який є її єдиним житлом, погоджувалася на безоплатну передачу цього будинку у власність відповідача лише за умови довічного утримання, суд апеляційної інстанції у постанові не зазначив, на підставі яких доказів, які він оцінив, дійшов висновку про неправильне сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, оскільки протилежне встановив суд першої інстанції, зокрема надавши оцінку показанням свідків у справі в сукупності з іншими доказами у справі».
У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 зазначено, що «тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 вказано, що:
«Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.
Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довів, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування він помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. До укладення договорів нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем. Сторони укладених договорі дарування ствердили, що ці договори не мають характеру фіктивних та удаваних угод. Дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (пункти 10 договору дарування земельної ділянки, пункт 18 договору дарування житлового будинку). Установивши, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування він мав намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для визнання договорів дарування недійсними, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.
Правильним є висновок про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваних договорів дарування, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. За встановлених фактичних обставин справи Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 змінив наміри щодо відчуження майна після укладення договорів дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення таких правочинів. Крім того, позивачем не доводилося і судами не встановлено, що відповідач чинить перешкоди заявнику у можливості користування будинком та вчиняє дії з його виселення, що свідчить про відсутність порушених прав у позивача».
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
У справі, що переглядається:
            при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що її племінниця звернулась до нею з пропозицією переїхати проживати до неї з метою здійснення за нею догляду, а у подальшому вмовила укласти на її користь оспорювані договори, на що вона погодилась з огляду на свою безпорадність через вік та необхідність здійснення за нею догляду. На момент вчинення договорів вона була у поважному віці, з хронічними захворюваннями, є юридично безграмотною, а тому помилялась щодо юридичних наслідків і не розуміла розбіжностей між такими правочинами як заповіт, спадковий договір, договір довічного утримання та договором дарування, а саме щодо моменту переходу права власності на предмет договору. Після укладення договорів вона продовжила жити у будинку;
            задовольняючи позов, апеляційний суд зазначив, що аналіз наданих свідками пояснень свідчать про те, що між сторонами була попередня домовленість перед укладенням оспорюваних договорів про здійснення відповідачем пожиттєвого догляду за нею, чого не може бути в цій категорії договорів; суд врахував вік позивача, стан здоров`я та потребу у зв`язку з цим у сторонній допомозі; житло, яке вона подарувала відповідачу ? було у неї єдиним; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна та те, що позивач продовжувала проживати у будинку. Апеляційний суд вважав, що зазначені обставини дають підстави для висновку про укладення оспорюваних договорів внаслідок помилки з боку позивача; 
апеляційний суд не звернув увагу, що мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі, проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив. Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі, без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору, не можуть бути достатніми підставами для визнання договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки, проте самі по собі не свідчать про те, що позивач не розуміла значення укладеного нею правочину;
суд першої інстанції встановив, що позивач на момент укладення оспорюваних договорів була особою похилого віку (понад 80 років), не мала і не має власних дітей, найближчою особою, з якою вона перебуває у родинних відносинах, є її племінниця ОСОБА_2 , стан здоров`я та вік позивачки вказують на те, що вона потребувала сторонньої допомоги у побуті, а подароване нею відповідачу житло було у неї єдиним і вона залишилась у ньому проживати. Сторони визнали, що ОСОБА_2 і до укладення спірних договорів дарування допомагала тривалий час своїй тітці, виконувала її прохання, приїжджаючи до неї. Разом з тим, показання свідків не підтверджують викладені у позові обставини про те, що нібито саме ОСОБА_2 звернулась до позивача з пропозицією переїхати жити до неї, щоб доглядати та допомагати, і що після переїзду ОСОБА_2 шляхом психологічного тиску вмовила останню вчинити правочин щодо її будинку у своїх інтересах. Позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у ОСОБА_1 під час укладення оспорюваних договорів дарування, зокрема, неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Суд також врахував, що позивач до спірних правочинів укладала різні договори: оренди землі, кредиту, купівлі-продажу, а також вона зверталась до нотаріуса для оформлення спадщини на спірний будинок, а потім щодо приватизації земельної ділянки, після чого ? для оформлення договорів дарування, що вказує на її обізнаність щодо укладення договорів, які стосуються переходу права власності на нерухоме майно. До посвідчення нотаріусом оспорюваних договорів позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами договори, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем;
апеляційний суд не врахував, що між сторонами фактично було укладено три окремі договори дарування, ОСОБА_2 і до укладення оспорюваних договорів дарування неодноразово вчиняла правочини з нерухомим майном, зокрема оформила спадщину після смерті чоловіка за свідоцтвом від 10 листопада 2017 року, на підставі рішення Боромлянської сільської ради від 19 січня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 набули право спільної часткової власності по 5/6 та 1/6 частці відповідно на земельні ділянки (присадибну ділянку та для ведення особистого селянського господарства), 16 серпня 2018 року між ОСОБА_1 (як покупцем) та ОСОБА_4 (як продавцем) укладено договори купівлі-продажу часток житлового будинку та земельних ділянок, посвідчені приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Гребіник З. Д., на підставі яких позивач набула у власність 1/6 частку у праві власності на спірний жилий будинок та відповідну частку у праві власності на земельні ділянки.
За таких обставин касаційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, зокрема, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування позивач помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та мала намір укласти інші договори - чи то спадковий договір, чи договір довічного утримання, або ж скласти заповіт. Позивач змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договорів дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів на момент їх укладення. 
Оскільки апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду прийнята без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша, друга статті 141 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
У касаційній скарзі ОСОБА_2 просила стягнути витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді касаційної інстанції, розмір яких становить 12 000,00 грн. Заявником до Верховного Суду надано: договір про надання правничої допомоги від 12 жовтня 2023 року, укладений між адвокатом Борикою О. О. та ОСОБА_2 , у якому визначено, що адвокат бере на себе зобов`язання з підготовки та подачі в інтересах клієнта процесуальних документів та представництва інтересів клієнта у Верховному Суді у справі № 588/878/22, у тому числі здійснювати захист інтересів клієнта у якості його представника, складання касаційної скарги, участь у судових засіданнях, повний супровід у суді касаційної інстанції. За надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 12 000,00 грн, яка є фіксованою і не залежить від результатів розгляду справи і кількості затраченого часу; акт наданих послуг від 12 жовтня 2023 року, відповідно до якого ОСОБА_2 прийняла послуги з підготовки та подачі в її інтересах процесуальних документів та представництво в Верховному Судів, вартість послуг - 12 000,00 грн; копія розрахункової квитанції серії АААБ № 21 на суму 12 000,00 грн.
ОСОБА_1 скористалась наданим їй процесуальним правом на подання відзиву на касаційну скаргу, проте заперечень щодо доведеності чи співмірності судових витрат на правову допомогу, які просить стягнути скаржник, відзив не містить.
Тому, зважаючи на задоволення касаційної скарги, наявні підстави для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу, понесених в суді касаційної інстанції, у розмірі 12 000,00 грн, а також 5 954,40 грн витрат на сплату судового збору у суді касаційної інстанції.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Постанову Сумського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року скасувати.
Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 05 червня 2023 року залишити в силі.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 000,00 грн судових витрат на правничу допомогу та 5 954,40 грн на сплату судового збору. 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Сумського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко