ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 листопада 2024 року
м. Київ
справа № 752/27110/21
провадження № 61-6435св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                 Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Покотинський Максим Анатолійович, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року в складі судді Шевченко Т. М. та постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року в складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Ящук Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:

Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до                    ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном.
 
В обґрунтування позову вказав, що на підставі договорів дарування                                             від 28 вересня 2020 року він набув право власності на земельні ділянки та будинки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Попередніми власниками вказаного нерухомого майна були ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які у свою чергу придбали вказане нерухоме майно у ТОВ «Інвест Хіллс».
Посилався на те, що на момент придбання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вказаного нерухомого майна, ОСОБА_2 проживав у спірних будинках за їх згодою та повинен був звільнити житло до 31 грудня 2020 року. Однак,                           17 жовтня 2019 року відповідач, підробивши правовстановлюючі документи на вказані будинки, здійснив реєстрацію права власності на спірні об`єкти нерухомого майна. 07 грудня 2019 року зазначена реєстрація була скасована рішенням Міністерства юстиції України.
Зазначав, що відповідач самовільно здійснив захоплення спірного нерухомого майна, відмовляється його звільнити у добровільному порядку, чим порушує його права як власника на володіння та розпорядження майном.
 
З огляду на зазначене позивач просив суд: 
-        усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:90:066:0053, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування; 
-        усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:90:066:0054, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування; 
-        усунути перешкоди в користуванні будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_2 ;
-        усунути перешкоди в користуванні будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_2 .

 
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Усунуто перешкоди в користуванні будинком, що знаходиться за адресою:                        АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_2 . 
У задоволенні решти позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Установивши, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на будинок АДРЕСА_3 на підставі рішення державного реєстратора, яке скасовано у подальшому, суд керувався тим, що позивач як законний  власник цього майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а тому дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Установивши, що будинок АДРЕСА_2 станом на січень 2022 року є багатоквартирним будинком, і позивач є власником лише певної його частини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні будинком, що знаходиться за адресою:                              АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_2 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування, суд керувався тим, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх прав.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, скасовано рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року та ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Установивши, що у будинку на АДРЕСА_2 (далі - спірний будинок) разом з відповідачем проживає його малолітній син ОСОБА_5 ,                   ІНФОРМАЦІЯ_1 , до якого позивач не пред`являв позовних вимог, а також те, що до участі у справі не залучений відповідний орган опіки та піклування, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку із неналежним суб`єктним складом учасників справи.
 
Постановою Верховного Суду від 24 травня 2023 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи постанову апеляційного суду, Верховний Суд вказав на те, що предметом спору у цій справі не є виселення ОСОБА_5 (сина відповідача) або визнання його таким, що витратив право користування спірними земельними ділянками та будинком. ОСОБА_1 не заявляв вимог щодо прав, свобод чи інтересів ОСОБА_5 , а тому апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, зокрема з підстави незалучення до участі у справі малолітнього ОСОБА_5 .
Верховний Суд вказав на необхідність апеляційного суду при новому розгляді справи дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та правомірності користування спірним майном відповідачем.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року залишено без змін.
 
Залишаючи без змін судове рішення, яким частково задоволені позовні вимоги, суд апеляційної інстанції керувався тим, що відповідач користується будинком                      АДРЕСА_2 без належних на те правових підстав протягом тривалого часу, що порушує права позивача як власника спірного нерухомого майна на мирне володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Водночас суд виснував, що виселення відповідача порушує право позивача до його приватного життя, оскільки виселення ґрунтується на нормах закону, не суперечить цілям, визначеним у частині другій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржувалось, тому відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України не було предметом апеляційного перегляду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
 
01 травня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат                           Покотинський М. А. подав до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просив їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 квітня 2022 року у справі № 332/2378/19,                     від 14 липня 2021 року у справі № 753/11246/17, від 15 січня 2020 року у справі       № 754/613/18-ц, від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, від 05 лютого  2020 року у справі 351/1549/18, від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач у незаконний спосіб набув право власності на спірне нерухоме майно, наразі на розгляді у апеляційному суді перебуває справа № 752/4050/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, предметом якої є незаконність набуття останнім права на спірне нерухоме майно.
Перехід права власності на житлове приміщення до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім'ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Водночас заявник вказав, що оскільки він не має іншого житла, окрім спірного, тому тривалий час проживання його у спірному будинку є достатньою підставою для того, щоб вважати вказаний будинок його житлом в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд апеляційної інстанції, на переконання заявника, не аргументував ні мету, яку він переслідував при виселенні відповідача, ні співмірність такого виселення відповідній меті.
Належними доказами, які підтверджують проживання останніх у спірному житлі є довідка голови правління КІЗ «Городник» від 02 лютого 2022 року та довідка директора школи № 151 м. Києва № 103 від 01 грудня 2022 року. Вказані обставини були проігноровані апеляційним судом, який не залучив до участі у розгляді справи ані малолітнього сина відповідача, ані відповідний орган опіки та піклування. 
 
У липні 2024 року до суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень.
В обґрунтування доводів відзиву позивач вказав, що постанова апеляційного суду в цій справі виконана у примусовому порядку, боржника виселено із спірного житла. Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 11 червня                         2024 року у справі № 752/4050/23 залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року залишено без змін. Вказані обставини спростовують аргументи відповідача щодо неправомірності набуття позивачем спірного нерухомого майна.
Відповідач не довів наявності правових підстав для проживання у спірному житлі, маніпулюючи поняттям «єдине житло». Вказуючи про те, що у спірному житлі проживає його малолітня дитина, відповідач приховав той факт, що його син виїхав закордон. Належних та допустимих доказів проживання цієї дитини, місце проживання якої зареєстроване разом із її матір'ю, відповідач не надав.
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 2008 року відповідач ОСОБА_2 проживає у буд. АДРЕСА_2 .
 
На підставі договорів купівлі-продажу від 08 жовтня 2019 року ТОВ «Інвест Хіллс» було власником земельних ділянок з кадастровими номерами 8000000000:90:066:0053, 8000000000:90:066:0054.
 
За результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, до яких додані дозволи на виконання будівельних робіт від 03 серпня 2005 року, державний реєстратор Сорока В. М. 17 жовтня 2019 року вніс записи про право власності за ОСОБА_2 на об'єкти незавершеного будівництва, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
За результатами розгляду скарги ТОВ «Інвест Хіллс» на рішення державного реєстратора на підставі наказу Міністерства юстиції України № 148/5 від 16 січня 2020 року скасовані рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень                        від 17 жовтня 2019 року №№ 49217990, 49217766, прийняті державним реєстратором Сорокою В. М. про державну реєстрацію права власності на спірні об?єкти нерухомості за ОСОБА_2 .
 
На підставі договорів дарування житлового будинку, укладених між                            ОСОБА_4 як дарувальником та ОСОБА_1 як обдаровуваним, посвідчених 28 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Марчук К. В., ОСОБА_1 є власником будинків №№ НОМЕР_1 та АДРЕСА_2 . Відповідно до пунктів 2 вказаних договорів відчужуване нерухоме майно належить дарувальнику на підставі договорів дарування                           від 05 червня 2020 року.
 
На підставі договорів дарування земельних ділянок, укладених між                            ОСОБА_4 як дарувальником та ОСОБА_1 як обдаровуваним, посвідчених 28 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Марчук К. В., ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею                      0,0999 га, кадастровий номер 8000000000:90:066:0053, та земельної ділянки, площею 0,0999 га, кадастровий номер 8000000000:90:066:0054, які розташовані у АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 . Відповідно до пунктів 2 вказаних договорів відчужуване нерухоме майно належить дарувальнику на підставі договорів дарування  від 05 червня 2020 року.
 
Право власності ОСОБА_1 на житлові будинки та земельні ділянки зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 вересня 2020 року.
 
Мотивувальна частина 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Оскільки рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються в частині відмови у задоволенні позовних вимог, суд касаційної інстанції не переглядає оскаржувані судові рішення у цій частині.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам оскаржувані судові рішення відповідають з таких підстав.
 
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
 
Згідно із статтею 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення.
 
Таким чином, відносини, які виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюються ЖК України та іншими нормативними актами житлового законодавства (частина перша статті 3 ЖК України).
 
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. 
 
У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
 
Згідно з положеннями статей 386, 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.
 
Положення статті 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
 
Верховний Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права                    ОСОБА_1 як власника спірного житла захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
 
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня                          2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Вказана правова позиція сформульована в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
 
Таким чином, враховуючи позиції, висловлені ЄСПЛ, а також Великою Палатою Верховного Суду, при розгляді справ, в яких піднімається питання щодо необхідності захисту прав власника майна шляхом виселення осіб з цього майна, з метою недопущення порушення права на мирне володіння майном та права на повагу до приватного життя, які в розумінні Конвенції є рівнозначними правами, слід завжди оцінювати пропорційність втручання.
 
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які із ним постійно проживають і ведуть спільне господарство, усунення порушень права власності у будь-який час (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17).
 
У спірних правовідносинах є конкуренція прав на повагу до житла скаржника, який не є власником будинку, та правом власності на нього позивача. Задоволення позову є втручанням у право на повагу до житла скаржника, а відмова у його задоволенні допускає втручання у право власності позивача.
 
Наведені вище приписи та практика їхнього застосування є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, яка без згоди власника зайняла житлове приміщення. Тому суду слід з`ясувати, чи є легітимна мета втручання у право на повагу до житла, а за її наявності - чи пропорційним цій меті є задоволення позову.
 
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 не є власником будинку на АДРЕСА_2 , однак проживає у ньому всупереч волі власника ОСОБА_1 , чим створює останньому перешкоди у володінні своїм майном.
 
Установивши зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для виселення відповідача із вказаного житла та необхідність захисту прав ОСОБА_1 як власника спірного житлового будинку, який внаслідок дій   ОСОБА_2 позбавлений можливості користуватися своєю власністю. 
 
Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
 
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.
 
Доводи касаційної скарги про те, що перехід права власності до іншої особи не є безумовною підставою для виселення відповідача, колегія суддів оцінює критично, оскільки ОСОБА_2 не є членом сім`ї теперішнього або колишнього власника житла, і теперішній власник житла заперечує право останнього на користування ним.
 
Водночас матеріали справи не містять відомостей, що спірний будинок є єдиними житлом ОСОБА_2 і внаслідок виселення його з будинку відбудеться непропорційне втручання у право на повагу до житла. Суд враховує, що місце проживання ОСОБА_2 не зареєстроване у спірному будинку, своє місце реєстрації останній суду не повідомив, а у договорі про визначення участі батьків у вихованні дитини від 20 лютого 2017 року ОСОБА_2 зазначив своє місце проживання: АДРЕСА_6 , а не спірний житловий будинок.
 
Суд апеляційної інстанції дослідив питання щодо усуненню позивачу перешкод у користуванні належним йому майном шляхом виселення відповідача із спірного житла на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції та обґрунтовано вважав, що у даній справі інтереси позивача як власника житла перевищують інтереси відповідача, який не довів правомірності вселення у спірне житло та наявність правових підстав для подальшого користування чужим майном, а також доказів відсутності у нього іншого житла.
 
З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції підставно вважав, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло переслідує легітимну мету, визначену статтею 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
 
Посилання у касаційній скарзі на порушення прав малолітнього сина відповідача колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки предметом спору у цій справі не є виселення ОСОБА_5 (сина відповідача) або визнання його таким, що витратив право користування спірними земельними ділянками та будинком. ОСОБА_1 не заявлено вимог щодо прав, свобод чи інтересів                      ОСОБА_5 .
 
Матеріали справи не містять даних про реєстрацію місця проживання дитини у вказаному житловому приміщенні. Водночас відповідач не спростував посилання позивача щодо реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_7 разом із його матір'ю ОСОБА_8 та про фактичне місце перебування дитини закордоном.
 
Цим обставинам суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку, виконавши вимоги Верховного Суду, викладені у постанові від 24 травня 2023 року.
Колегія суддів відхиляє як безпідставні посилання відповідача на те, що позивач у незаконний спосіб набув право власності на спірне нерухоме майно, у якому постійно проживає відповідач, оскільки предметом цієї справи є саме законність набуття відповідачем ОСОБА_2 права на спірне житло, а не                         ОСОБА_1 .
 
Разом із тим колегія суддів враховує, що правомірність набуття ОСОБА_1 спірного житлового будинку, а також аргументи ОСОБА_2 , який ці обставини заперечував та вважав саме себе законним власником будинку на                 АДРЕСА_2 була предметом розгляду справи                                           №752/4050/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння. За результатами розгляду цієї справи постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року, яким ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовних вимог, залишено без змін.
 
Під час розгляду вказаної справи суди установили, що ОСОБА_2  не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту незаконного набуття ОСОБА_1 будинку на АДРЕСА_2 .
 
Інші аргументи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, які на переконання відповідача свідчать про проживання разом із ним у спірному житлі його малолітнього сина, і яким судом апеляційної інстанції була надана належна правова оцінка.
 
Проте суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених                у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку,
 
Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі                    № 154/3029/14-ц).
 
Інші доводи касаційної скарги спрямовані на необхідність переоцінки доказів                   у справі та незгоду із обставинами встановленими судом, підлягають відхиленню з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею                400 ЦПК України.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі                       № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення                  у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти російської федерації», «Нєлюбін проти російської федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд не встановив.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва                               від 19 липня 2022 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович