ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

10 грудня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/2095/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
                               суддів:  Божко Л.А., Лукманової О.М.,     
секретар судового засідання Бендес А.Г. 
за участю представника позивача Кісілевича Є.Є.
                         представника відповідача Пономаренко О.О.
          розглянувши в режимі відеоконференції  в м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" 
            на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 року (головуючий суддя Конєва С.О.)
           в адміністративній справі за позовом Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" до відповідача Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-  

ВСТАНОВИВ:

          Позивач, Акціонерне товариство "Дніпровська теплоелектроцентраль", 23.01.2024 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до відповідача Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив:
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №0403020411 від 26.12.2023р. та №0403210411 від 26.12.2023 року, винесені на підставі Акту «Про результати камеральної перевірки щодо порушення термінів сплати узгодженої суми податкового зобов`язання з податку на додану вартість» №37113/04-36-04-11-06/130820 від 16.10.2023 року.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач не погоджується із податковими повідомленнями-рішеннями, оскільки, камеральну перевірку за 2020-2023 роки контролюючим органом проведено у жовтні 2023р., тобто,   з порушенням строків, визначених ст.76 ПК України (протягом 30 днів, що настають за останнім днем граничного строку подання податкового декларації або уточнюючого розрахунку) та без посилання в акті перевірки на норми ст.102 ПК України, що свідчить про не обґрунтованість її проведення, а відтак, безпідставності встановлення нею фактичних даних та відсутності правових наслідків для складання оспорюваних податкових повідомлень-рішень; крім того, у контролюючого органу були відсутні повноваження під час проведення камеральної перевірки досліджувати питання своєчасності сплати податків, так як останні перебувають поза межами даної перевірки, тому камеральна перевірка позивача з питань порушення своєчасності сплати узгодженого податкового зобов`язання з ПДВ за 2020-2023р.р. та складений за її результатами акт від 16.10.2023р. є доказом, здобутим з порушенням закону, що призводить до визнання такої перевірки незаконною, що узгоджується і з правовою позицією,  викладеною у постанові Верховного Суду від 10.04.2020р. у справі №826/5858/16; при цьому, факт своєчасної сплати позивачем узгоджених зобов`язань, визначених у податкових деклараціях за 2020-2023р.р., підтверджується копіями платіжних доручень, виписками по особовому рахунку, проте, контролюючим органом було самостійно здійснено зміну в призначенні платежів та скеровано сплачені суми на погашення податкового боргу, що на переконання позивача, суперечить приписам Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п.33.2 ст.33 Закону України «Про платіжні послуги», оскільки право визначати призначення платежу у платіжних документах має лише платник, а відповідно, позивач вважає, що в його діях відсутній сам факт правопорушення, передбаченого п.124.1  ст.124 ПК України; водночас, обов`язок доведення вини, за яку платника податків можливо притягнути до фінансової відповідальності, покладено на контролюючий орган згідно до вимог ст.ст.109,111, 112 ПК України про що зроблено висновок і у постанові Верховного Суду від 22.08.2023р. у справі №520/18519/21. У додаткових поясненнях позивач посилається на ті ж самі обставини і підстави, що і у позові (а.с.1-6, 133-141).          
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що за рахунок сплачених позивачем коштів був погашений його  податковий борг  за черговістю його виникнення,  факт порушення позивачем строків сплати сум узгоджених грошових зобов`язань з ПДВ за податковими деклараціями поданими у період 2020-2023р., які наведені в акті перевірки від 16.10.2023р., підтверджений матеріалами справи та позивачем не спростований. Також позивачем доказів відсутності податкового боргу з ПДВ станом на 16.10.2023р. суду не  надано. Відтак, дійшов висновку, що позивачем було вчинене правопорушення  щодо  порушення  строків сплати  сум узгоджених грошових зобов`язань за податковими деклараціями, уточнюючим розрахунком, які наведені у акті перевірки від 16.10.2023р., тому позивача правомірно було  притягнуто до фінансової відповідальності у вигляді нарахування штрафу у розмірах 5 та 10% за оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями на підставі п.124.1 ст.124 ПК України.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся до суду з  апеляційною скаргою.
Вказує, що факт своєчасної сплати позивачем узгоджених зобов`язань, визначених у податкових деклараціях за 2020-2023р.р., підтверджується копіями платіжних доручень, виписками по особовому рахунку, проте, контролюючим органом було самостійно здійснено зміну в призначенні платежів та скеровано сплачені суми на погашення податкового боргу, що на переконання позивача, суперечить приписам Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п.33.2 ст.33 Закону України «Про платіжні послуги», оскільки право визначати призначення платежу у платіжних документах має лише платник, а відповідно, позивач вважає, що в його діях відсутній сам факт правопорушення, передбаченого п.124.1  ст.124 ПК України. Зазначає, що стягнення контролюючим органом грошових коштів з ПДВ проведено без дотримання норм п.87.1 ст.87, п.95.3 ст.95 ПК України та Порядку електронного адміністрування з податку на додану вартість, затвердженого постановою КМУ від 16.10.2014 №569.  
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
У судовому засіданні учасники справи підтримали свої позиції щодо рішення суду першої інстанції. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що Акціонерне товариство «Дніпровська теплоелектроцентраль» 01.11.1991р. зареєстроване як юридична особа за адресою: Дніпропетровська область, місто Кам`янське, вулиця Заводська, будинок 2,  основним видом  діяльності  Товариства є виробництво  електроенергії, з 18.10.1991р. перебуває на обліку у Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області, Кам`янська ДПІ, що підтверджується інформацією, яка міститься  у копії Виписки з ЄДРПОУ  від 12.10.2023р., наявної у справі (а.с.109-110).
16.10.2023р. на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, пункту 75.1 ст.75, п.76.2 ст.76 ПК України посадовою особою  контролюючого органу була проведена камеральна перевірка щодо  порушення термінів сплати (перерахування)  податку на додану вартість за результатами якої був складений акт №37113/04-36-04-11-06/130820 (а.с.8-12).
За висновками наведеного акту встановлено, що дані камеральної перевірки свідчать про порушення позивачем вимог п.п.16.1.4 п.16.1 ст.16, п.203.2 ст.203, п.57.1 ст.57, п.50.1 ст.50, п.57.3 ст.57 ПК України щодо термінів сплати узгоджених сум грошових зобов`язань з податку на додану вартість задекларованих згідно податкових декларацій з ПДВ та уточнюючого розрахунку, наведених у акті перевірки, за період - 2020-2023р.р., що підтверджується змістом копії наведеного акту, наявного у справі (а.с.8-12).
На підставі згаданого вище акту камеральної перевірки, посадовою особою контролюючого органу 26.12.2023р. було прийняті наступні  податкові повідомлення-рішення, форми «Ш», а саме:
- №0403020411 за змістом якого  видно, що на підставі ст.124 ПК України за затримку сплати грошових зобов`язань  від  51 календарних днів і більше, до позивача застосовано штраф у розмірі 10%, що становить 1  117  731,04 грн., що підтверджується копією наведеного податкового повідомлення-рішення та розрахунком до нього (а.с.13-16);
- №0403210411 за змістом якого видно, що на підставі ст.124 ПК України за затримку сплати грошових зобов`язань від  17 календарних днів і  до 30 календарних днів, до позивача застосовано штраф у розмірі 5%, що становить 206 872,35 грн., що підтверджується копією наведеного податкового повідомлення-рішення та розрахунком до нього (а.с.17-19).
Позивач вважає протиправними податкові повідомлення-рішення від 26.12.2023р. №0403020411, №0403210411.           Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Податкового кодексу України.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Досліджуючи питання дотримання контролюючим органом строків проведення камеральної перевірки, встановлених п.76.3 ст.76 та ст.102 ПК України, повноважень контролюючого органу щодо проведення камеральної перевірки саме з питань своєчасності  сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання за приписами п.п.75.1.1 п.75.1 ст.75 ПК України, а також повноважень контролюючого органу на зарахування сплачених платником податків коштів у рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму його сплати, визначеного платником податку за приписами п.87.9 ст.87, п.131.2 ст.131 ПК України,  що є предметом цього спору,  суд зазначає про таке. 
Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (пункт 1.1. статті 1 ПК України).
За приписами п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки  і звірки платників податків.
Контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки – п.75.1 ст.75 ПК України.
Камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних СОД РРО (п.п.75.1.1 п. 75.1 ст.75 ПКУ).
Предметом камеральної перевірки також може бути, зокрема, своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.
Камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення (п.76.1 ст.76 ПКУ).
Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.
Камеральна перевірка  податкової декларації  або уточнюючого розрахунку може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, - за днем їх фактичного подання (п.76.3 ст.76 ПКУ).
Камеральна перевірка з інших питань проводиться з урахуванням строків давності, визначених  статтею 102  цього Кодексу.
Контролюючий орган, крім випадків, визначених  пунктом 102.2  цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня - у разі проведення перевірки операції відповідно до  статей 39  і  39-2  цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання  податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної  пунктом 133.4  статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання – п.102.1 ст.102 ПК України.
У разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків (п.87.9 ст.87 ПКУ).
При погашенні суми податкового боргу (його частини) кошти, що сплачує такий платник податків, у першу чергу зараховуються в рахунок податкового зобов`язання. У разі повного погашення суми податкового боргу кошти, що сплачує такий платник податків, в наступну чергу зараховуються у рахунок погашення штрафів, в останню чергу зараховуються в рахунок пені (п.131.2 ст.131 ПКУ).
Якщо платник податків не виконує встановленої цим пунктом черговості платежів або не визначає її у платіжній інструкції (чи визначає з порушенням зазначеного порядку), контролюючий орган самостійно здійснює такий розподіл такої суми у порядку, визначеному цим пунктом.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що камеральна перевірка є одним з видів податкових перевірок, встановлених пунктом 75.1 статті 75 ПК України, та за своєю  правовою сутністю є формою поточного документального контролю за дотриманням платником вимог податкового законодавства на підставі декларацій та інших документів податкової звітності, одержаних від платника.
При цьому, будь-якого окремого рішення для проведення даного виду перевірки не вимагається, оскільки подання платником податків податкової звітної документації автоматично виступає юридичним фактом для перевірки її достовірності.
У зв`язку з набранням винності з 01.01.2017 року змін до Податкового кодексу України (Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21.12.2016 року №1797-УІІІ), зокрема, і до ст.75 були внесені зміни, за якими предметом камеральної перевірки може бути своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання, у тому числі і з податку на додану вартість. 
Отже, своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання є предметом камеральної перевірки, яка проводиться виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах податкового органу.
При цьому, камеральна перевірки своєчасності сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання проводиться з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 Податкового кодексу України, а саме: 
не пізніше закінчення 1095 дні, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.
Водночас, у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків у платіжному документі.
Аналогічні правові висновки узгоджуються і з правовими висновками, які викладені у постанові Верховного Суду від  19.02.2019р. у справі №823/457/18.
Згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
На думку колегії суддів апеляційної інстанції, враховуючи вище викладене, спростовуються доводи та аргументи позивача про: 
1) недотримання контролюючим органом строків проведення перевірки, встановлених п.76.3 ст.76 ПК України (протягом 30 днів, що настають за останнім днем граничного строку подання податкового декларації або уточнюючого розрахунку),  
2) відсутності повноважень у контролюючого органу щодо проведення  перевірки  своєчасності сплати узгоджених сум податкового (грошового) зобов`язання у межах  саме камеральної перевірки згідно п.п.75.1.1 п.75.1 ст.75 ПК України,  
3) відсутності повноважень контролюючого органу на зарахування сплачених платником податків коштів у рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму  його сплати, визначеного платником податку за приписами п.87.9 ст.87, п.131.2 ст.131 ПК України – 
Так, матеріалами справи підтверджується, що контролюючим органом 16.10.2023р. проведено камеральну перевірку позивача з питань своєчасності сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання з податку на додану вартість на підставі  даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах з урахуванням поданих позивачем декларацій з ПДВ, уточнюючого розрахунку за період з 2020-2023р.р., тобто, у межах 1095 днів, встановлених п.76.3 ст.76 та  п.102.1 ст.102 ПК України, що  підтверджується змістом акту  перевірки від 16.10.2023р. (а.с.8-12).
А отже, при проведенні спірної камеральної перевірки, порушення відповідачем строків  її проведення, визначених ст.102.1 ст.102 ПК України (1095 днів) судом не встановлено, а позивачем  жодних  таких доказів  суду не надано.
Повноваження контролюючого органу щодо проведення перевірки з питань своєчасності  сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання платником податків у межах саме камеральної перевірки, закріплені у п.п.75.1.1 п.75.1 ст.75 ПК України, які наведені вище, та позивачем не спростовані.
При цьому,  слід зазначити, що відсутність посилання у  наведеному акті перевірки на норми ст.102 ПК України, на що позивач посилається у позові як на підставу для визнання протиправними та скасування оспорюваних податкових повідомлень-рішень, не є обґрунтованими та достатніми підставами для визнання такої перевірки незаконною, оскільки саме по собі не зазначення відповідачем   у акті  перевірки ст.102 ПК України не може бути підставою для звільнення платника податків від відповідальності за порушення вимог податкового законодавства.
Також матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність у позивача податкового боргу з податку на додану вартість станом на 16.10.2023р. (момент проведення камеральної перевірки).
Отже, при проведенні камеральної перевірки позивача 16.10.2023р.  контролюючим органом були дотримані строки проведення камеральної перевірки, встановлені п.76.3 ст.76, п.102.1 ст.102 ПК України (1095 днів), відповідна камеральна перевірка позивача була проведена у межах повноважень контролюючого органу, встановлених п.п.75.1.1 ст.75 ПК України, а також і зарахування відповідачем коштів, сплачених позивачем, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму справи, визначеного позивачем, відбулося  у межах повноважень контролюючого органу, наданих останньому  згідно до приписів п.89.7 ст.89, п.131.2 ст.131 ПК України.
Вказане дає підстави для висновку, що відсутні підстави для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
Досліджуючи питання своєчасності сплати позивачем узгоджених податкових (грошових) зобов`язань, визначених у податкових деклараціях за 2020-2023р.р., що були предметом камеральної перевірки, та, на думку позивача, підтверджено копіями платіжних доручень, виписками особового рахунку,  а також  правомірності притягнення платника податків до відповідальності за порушення правил сплати грошового зобов`язання, передбаченої статтею 124 ПК України, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Стаття 67 Конституції України визначає, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Згідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України передбачено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
За правилами пункту 36.1 ст.36 ПК України  визначено, що податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Виконанням податкового обов`язку, як передбачено пунктом 38.1 статті 38 ПК України, визнається сплата в повному обсязі платником  відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
Згідно пункту 49.1 ст.49 ПК України встановлено, що податкова декларація подається за звітний період у встановлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.
Пунктом 54.1 статті 54 ПК України визначено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Отже, податкові зобов`язання, які самостійно визначені платником у податкових деклараціях, є узгодженими.
Пунктом 57.1 статті 57 ПК України передбачено, що платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Також у відповідності до п.203.2 ст.203 ПК України установлено, що сума податкового зобов`язання, зазначена платником податку в поданій ним податковій декларації, підлягає сплаті протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пунктом 203.1 цієї статті для подання податкової декларації.
Аналіз вказаних приписів свідчить про те, що позивач має обов`язок сплачувати узгоджені грошові зобов`язання, визначені ним самостійно у податкових деклараціях, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем подання такої податкової декларації.
Спір у даній справі виник щодо виявлення у ході проведення камеральної перевірки позивача факту  несвоєчасності сплати позивачем узгодженого податкового (грошового) зобов`язання зі сплати податку на додану вартість у визначені вище строки через те, що сплачені позивачем кошти за наведеними у акті перевірки від 16.10.2023р. податковими деклараціями та уточнюючим розрахунком  контролюючим органом були зараховані в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного позивачем виходячи з вимог п.87.9 ст.87, п.131.2 ст.131 ПК України, а відповідно, строки сплати  сум податкових (грошових) зобов`язань з ПДВ позивача за період 2020-2023р. по податкових деклараціях, зазначених у акті перевірки від 16.10.2023р., визнано як порушення (затримка у сплаті) строків такої  сплати узгоджених грошових зобов`язань, за що позивача згідно оспорюваних податкових повідомлень-рішень було притягнуто до відповідальності у вигляді застосування штрафу у розмірах 5 та 10% на підставі п.124.1 ст.124 ПК України.
У контексті оспорюваного застосування варто вказати, що з 1 січня 2021 року набрали чинності положення пункту 79 Закону України від 16.01.2020 року №446-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (з урахуванням змін, внесених Законом України від 17 грудня 2020 року №1117-ІХ, якими статті 123,124,126 і 128 ПК України фактично викладено в нових редакціях.
За вказаними змінами відповідальність за порушення строків сплати узгодженої суми грошового зобов`язання з 1 січня 2021 року регулюється  статтею 124 ПК України.
Так, згідно з пунктом 124.1  цієї статті, передбачено, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім грошового зобов`язання у вигляді штрафних  (фінансових) санкцій, застосованих до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, а також пені, застосованої до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу в таких розмірах:
- при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 5 відсотків погашеної суми податкового боргу;
- при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу.
Відповідно до пункту 124.2 статті 124 ПК України встановлено, що діяння, передбачені пунктом 124.1 цієї статті, вчинені умисно, тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 25 відсотків від суми несплаченого (несвоєчасно сплаченого) грошового зобов`язання.
Пунктами 109.2, 109.3 статті 109 ПК України визначено, що порушення податкового законодавства та порушень вимог, встановлених іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, тягне за собою відповідальність, передбачену цим Кодексом та іншими законами України.
У випадках, визначених  пунктами 123.2-123.5  статті 123,  пунктами 124.2,  124.3  статті 124,  пунктами 125-1.2-125-1.4  статті 125-1  цього Кодексу, необхідною умовою притягнення особи до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення є встановлення контролюючими органами вини особи.
Аналіз наведених  приписів податкового законодавства дає підстави для висеновку, що у разі застосування контролюючим органом до платника податку штрафу за  порушення строків сплати узгодженої суми грошового зобов`язання на підставі п.124.1 ст.124 ПК України встановлення контролюючим органом  вини такого платника у вчиненні ним умисного діяння доведенню не потребує, а достатнім є виявлення лише факту допущення платником податків порушення строку сплати такої узгодженої суми грошового зобов`язання.
У постановах від 03.08.2023 року у справі №520/22505/21, від 22.08.2023 року у справі №520/18519/21, від 5.10.2023 року у справі №520/14773/21, від 16.11.2023 року у справі №160/24147/21 Верховний Суд сформував висновки, які дають можливість розмежувати обставини, які утворюють склад правопорушення, за яке платник податків може бути притягнутий до відповідальності на підставі пунктів 124.1, 124.2 або 124.3 статті 124 ПК України.
Так, позиція Верховного Суду, полягає в тому, що відповідальність, передбачена пунктом 124.1 статті 124 ПК України, не пов`язана із встановленням/доведенням вини платника податків у формі умислу у вчиненому  діянні (дії або бездіяльності). 
Для притягнення до фінансової відповідальності платника податків згідно з цією нормою за загальним правилом достатнім є виявлення факту допущення платником податків порушення строку сплати узгодженої суми грошового зобов`язання. 
Наведена правова позиція є такою, що  узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду у його постанові, яка була прийнята більш пізніше, від 23.01.2024р. у справі №160/17160/21, яка є обов`язковою для врахування адміністративними судами згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
А отже, зазначені висновки, спростовують аргументи позивача з приводу того, що саме контролюючий орган повинен довести вину позивача у вчиненні ним умисного правопорушення, оскільки така вина підлягає доведенню лише при застосуванні до платників податків штрафу на підставі п.124.2, п.124.3 ст.124 ПК України, що підтверджено вищенаведеною правовою позицією.
Разом з тим, податковими повідомленнями-рішеннями до позивача застосовано штраф  за  затримку сплати сум грошових зобов`язань з податку на додану вартість у розмірах 5 та 10%  на підставі п.124.1 ст.124 ПК України за якою, притягнення позивача до відповідальності можливе за умови виявлення лише факту допущення позивачем порушення строку сплати такої узгодженої суми грошового зобов`язання без  встановлення його вини з урахуванням вищенаведених правових висновків.
При цьому, додані позивачем до позову копій платіжних доручень та виписки по особовому рахунку  на підтвердження своєчасності сплати ним сум  узгоджених грошових зобов`язань за податковими деклараціями, які наведені у акті перевірки від 16.10.2023р., з урахуванням  наявності у позивача податкового боргу станом на 16.10.2023р., на погашення якого відповідачем були спрямовані сплачені позивачем кошти, виходячи з обов`язку контролюючого органу, який міститься  у  п.87.9 ст.87, п.131.2 ст.131 ПК України, не можуть бути прийняті судом в якості доказів підтвердження своєчасної їх сплати, оскільки обов`язок погашення податкового боргу у першу чергу  (за черговістю його виникнення) покладено і на позивача згідно наведених приписів податкового законодавства.
Отже, з урахуванням того, що за рахунок сплачених позивачем коштів був погашений його  податковий борг  за черговістю його виникнення,  факт порушення позивачем строків сплати сум узгоджених грошових зобов`язань з ПДВ за податковими деклараціями поданими у період 2020-2023р., які наведені в акті перевірки від 16.10.2023р., підтверджений матеріалами справи та позивачем не спростований.
При цьому матеріали справи не містять доказів відсутності у позивача податкового боргу з ПДВ станом на 16.10.2023р.
Як наслідок, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем вчинене правопорушення  щодо  порушення  строків сплати  сум узгоджених грошових зобов`язань за податковими деклараціями, уточнюючим розрахунком, які наведені у акті перевірки від 16.10.2023р.
Отже, позивача правомірно притягнуто до фінансової відповідальності у вигляді нарахування штрафу у розмірах 5 та 10% за оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями на підставі п.124.1 ст.124 ПК України, у зв`язку із чим відсутні підстави для визнання протиправними податкових повідомлень-рішень.          У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються  його вимоги та заперечення.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції матеріали справи дають підстави для висновку, шо позивачем не доведені обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
При цьому, відповідачем, доведено обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позовних вимог, доведено правомірність дій/рішень відповідача як суб`єкта владних повноважень.
Водночас, спростовуються аргументи позивача з приводу того, що контролюючим органом було самостійно здійснено зміну призначення платежів у  платіжних документах позивача та сплачені кошти скеровано на погашення податкового боргу всупереч приписам Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п.33.2 ст.33 Закону України «Про платіжні послуги», оскільки право визначати призначення платежу у платіжних документах має лише платник, з огляду на те, що вказані приписи законодавства не врегульовують правовідносин платника податків та контролюючого органу, не визначають порядок погашення податкового боргу, а відповідно, не підлягають застосуванню у даних правовідносинах.
При цьому, зараховувати кошти, що сплачує платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків має  не право, а обов`язок контролюючий орган згідно до вимог вищенаведених проаналізованих приписів п.87.9 ст.87, п.131.2 ст.131 ПК України, які підлягають застосуванню у даних правовідносинах,  тому, зараховуючи сплачені позивачем кошти в рахунок погашення податкового боргу, відповідач діяв у межах повноважень наданих його вказаними приписами податкового законодавства.
Також спростовуються доводи позивача, що у контролюючого органу були відсутні повноваження під час проведення  камеральної перевірки досліджувати питання своєчасності сплати податків, оскільки останні перебувають поза межами даної перевірки, з огляду на те, що зазначене спростовується змістом проаналізованого судом вище п.п.75.1.1 п.75.1 ст.75 ПК України (у редакції, змін внесених Законом №2970-ІХ від 20.03.2023р.) за яким передбачено, що предметом камеральної перевірки, зокрема,  може бути  і   своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання.
З урахуванням наведеного висновки Верховного Суду у постанові від 10.04.2020р. у справі №826/5858/16, на застосуванні яких наполягав позивач у позові (а.с.3),  містять аналіз приписів п.п.75.1.1 п.75.1 ст.75 та ст.76 ПК України, у редакціях, які діяли станом на 17.02.2016р., тоді як у цих правовідносинах, застосовані приписи у інших редакціях, які діяли станом на 16.10.2023р., тому наведена у вказаній постанові Верховного Суду правова позиція не є застосовною до даних правовідносин.
Також спростовуються посилання позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену у його постанові від 22.08.2023р. у справі №520/18519/21 щодо обов`язку контролюючого органу при застосуванні штрафу за приписами ст.124 ПК України довести  умисну вину позивача згідно до ст.112 ПК України, оскільки, як свідчить зміст вказаної постанови ВС платника податків у справі №520/18519/21 притягнуто до фінансової відповідальності  у вигляді штрафу у розмірі 25% на підставі п.124.2 ст.124 ПК України, тоді як у даних правовідносинах предметом спору є застосування штрафу у розмірі 5 та 10% на підставі п.124.1 ст.124 ПК України, а відповідно, наведена у ній  правова позиція не є подібною до даних правовідносин, тому не підлягає врахуванню  при розгляді даної справи судом згідно до ч.5 ст.242 ПК України.
В той же час, щодо питання розмежування обставин, які утворюють склад правопорушення, за яке платник податків може бути притягнутий до відповідальності на підставі пунктів 124.1, 124.2 або п.124.3 статті 124 ПК України  правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23.01.2024р. у справі №160/17160/21, який вище досліджений та врахований судом при вирішенні даного спору у відповідності до вимог ч.5 ст.242 ПК України.          Враховуючи наведене та те, що судом не встановлено протиправності прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень про застосування до позивача штрафу у розмірах 5 та 10% на підставі п.124.1 ст.124 ПК України, а позивачем таких доказів суду не надано, тому суд приходить до висновку, що  наведені вище податкові повідомлення-рішення  від 26.12.2023р. визнанню протиправними та скасуванню  у судовому порядку не підлягають.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача та норми законодавства України, що регулюють дані правовідносини спростовують доводи позивача. 
Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Ураховуючи результат апеляційного перегляду, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" – залишити без задоволення.
          Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 року -залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили 10.12.2024 та в силу ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
          Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 10.12.2024.
          В повному обсязі постанова виготовлена 16.12.2024. 
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова