ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

10 грудня 2024 року
м.Харків

справа № 639/4789/23
провадження № 22-ц/818/3904/24

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2024 року, під головуванням судді Мельникової І.Д., -
в с т а н о в и в:
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини.
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити та визначити місце проживання дитини разом із батьком.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду є незаконним та не обґрунтованим.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на час подання позову та в процесі розгляду справи, судом встановлено, що спір стосовно місця проживання дитини відсутній, оскільки матеріали справи не містять жодних заперечень відповідачки стосовно визначення місця проживання дитини з батьком, тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Статтею 141 СК України передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.
Частина 2, 3 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).
У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
При цьому під забороною розлучення дитини з своєю матір`ю в контексті Декларація прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією.
01 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини (ЄСПЛ) було ухвалено рішення у справі «М.С. проти України», яке набуде статусу остаточного відповідно до порядку, передбаченого пунктом 2 статті 44 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, в якому ЄСПЛ констатував порушення Україною права заявника, гарантованого статтею 8 «Право на повагу до приватного і сімейного життя» Конвенції, у зв`язку з рішеннями національних судів про визначення місця проживання дитини заявника та зазначив, що під час вирішення такої категорії справ судам слід керуватись статтею 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що в свою чергу узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
07.11.2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Давидовою Я.Ф., посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №1216 заяву ОСОБА_2 , якою остання дала свою згоду на тимчасове проживання малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартирі АДРЕСА_1 , співвласником якої він є. Також дала свою згоду на подання документів на прийняття її доньки на навчання до будь-якого навчального закладу міста Харкова.
Відповідно до довідки №01-23/43-23 від 28.02.2023 року виданої ХЗШ І-ІІІ ступенів №59 ХМР Харківської області, ОСОБА_3 дійсно навчається в 4-Б класі Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №59 ХМР.
30.01.2023 року ОСОБА_1 подав заяву про сприяння поверненню дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (а.с.6-7) та заяву про забезпечення реалізації права доступу до дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (а.с.8-9)
Зазначені заяви Міністерством юстиції України були спрямовано на адресу Федерального відомства юстиції ФРН з листом від 20.03.2023 року для розгляду та вжиття відповідних заходів (а.с.11)
Листом Міністерства юстиції України від 24.03.2023 року ОСОБА_1 повідомлено, що місцезнаходження дитини та її матері на території ФРН не підтверджено.
Також 24.03.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України із заявою, в якій зазначено, що дитина була незаконно вивезена на територію Німеччини. Там психологічний стан дитини різко погіршився, внаслідок чого дитина потрапила до лікарні. У зв`язку з чим опікунська рада ФРН нібито тимчасово заборонили проживати дитині з матір`ю. (а.с.15) 
Відповідно до листа Міністерства юстиції України, адресованого ОСОБА_1 від 24.05.2023 року, місцезнаходження дитини ОСОБА_3 було встановлено в Німеччині. Також дано роз`яснення щодо порядку звернення до суду ФРН з метою повернення дитини.
Крім того матеріали справи містять довіреність, видану позивачем на ім`я уповноваженого Центрального органу ФРН та його представників для вчинення всіх необхідних дій, пов`язаних із поверненням в Україну ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.23)
Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що вони з відповідачкою ОСОБА_2 , проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2013 року по 2018 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилась донька ОСОБА_3 . З 2021 року відповідачка ОСОБА_2 проживала за кордоном, а їх донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала разом з позивачем, знаходилась на його постійному матеріальному забезпеченні, позивач займався її вихованням та розвитком. 30 вересня 2022 року відповідачка вивезла дитину за кордон обманним шляхом без згоди позивача, взявши дитину до себе на вихідні. 02.10.2022 року ОСОБА_2 повідомила позивача, що вони з донькою знаходяться на території Польщі, тобто вона незаконно вивезла дитину за кордон, спочатку до Польщі, а потім до Німеччини. Відповідачка перешкоджала спілкуванню з дитиною та відмовлялась привозити доньку на територію України. Зі своєю донькою позивач спілкувався через месенджер Viber. Зазначає, що мати не виконує свої батьківські обов`язки, у звязку з чим психологічний стан дитини став нестабільним, дитина відвідувала психолога в Німеччині та проходила лікування через депресію. Також, декілька разів на місце проживання ОСОБА_2 з донькою були виїзди правоохоронних органів. В січні 2023 року відповідачка відправила доньку проживати до бабусі у місто Бернау, тобто черговий раз відмовилась від виконання своїх прямих батьківських обов`язків. В серпні 2023 року ОСОБА_2 привезла доньку на територію України, зараз дитина проживає з позивачем, однак спори з ОСОБА_2 щодо місця проживання доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не вирішуються.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати інтереси батьків.
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (зокрема, постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування.
При вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини суди враховують спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання, школу, друзів; бажання дитини; безпекові питання. Органам державної влади слід враховувати чи страждатиме дитина через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки одного з батьків.
Таким чином, обставини, встановлені у результаті детальної та поглибленої оцінки конкретної сімейної ситуації та фактори фактичного, емоційного, психологічного, матеріального та медичного характеру приводять правила щодо визначення місця проживання малолітньої дитини судом в дію.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відсутній спір, оскільки відповідачка не надала своїх заперечень. 
Натомість у справі, яка переглядається, саме по собі пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини з батьком дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини. Відсутність заперечень від відповідачки не дає підстав для висновку, що вона не заперечує проти проживання дитини разом з позивачем з огляду, крім іншого, що відповідачка до суду першої інстанції не з`явилась. Тому було ухвалено заочне рішення.
Колегія суддів наголошує на тому, що відсутність заперечень з боку відповідачки щодо проживання дитини разом із позивачем, не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), на яку посилалась заявник у касаційній сказі.
Крім того з наявних у справі доказів убачається, що починаючи з січня 2023 року позивачем вживалось всіх можливих заходів щодо повернення в України дитини, яку без його згоди було вивезено матір`ю до ФРН.
Наведене свідчить про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 з мотивів відсутності предмета спору.
Батько дитини, ОСОБА_1 з метою повернення своєї доньки неодноразово звертався із заявами до компетентних органів через Міністерство юстиції України.
З листа Управління у справах молоді вбачається, що за період перебування дитини за кордоном разом із матір`ю у них постійно виникали конфлікти, неодноразово викликали поліцію. Дитину поміщали до підліткового психіатричного відділення. Німецькі служби охорони здоров`я потребували схвалення батька для продовження психотерапії та надання послуг у сфері соціального захисту неповнолітнього, але він відхилив пораду щодо цих процедур і не дав свого дозволу. Мати зверталась до Управління у справах молоді з проханням помістити доньку до притулку для неповнолітніх з педагогічним наглядом, оскільки вона не могла з нею впоратись. Управління у справах молоді зв`язалось з батьком і мати дала згоду на виїзд доньки в України до батька. Крім того Управління у справах молоді порадило батькові розглянути можливість подати заяву на одноособову опіку над неповнолітньою дитиною та знайти та рекомендовано знайти відповідну психологічну терапію для неповнолітньої.
Наразі дитина проживає разом із батьком.
Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).
Крім того, відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.
Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.
В судовому засіданні апеляційної інстанції була допитана дитина -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка висловила своє бажання проживати разом із батьком. 
Колегія суддів, враховуючи передусім інтереси дитини, з урахуванням бажання дитини та з метою як найменшого психологічного впливу на дитину на даний час, вважає, що комфортне проживання та належне виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде забезпечено у разі її проживання разом із батьком.
Тому наявні підстави для визначення місця проживання дитини разом із батьком ОСОБА_1 . 
Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню а позовні вимоги задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2024 року- скасувати та ухвалити нове.
Позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини задовольнити.
Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлено 12.12.2024 року