ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Маєцька Н.Д.

19 листопада 2024 року	Львів	Справа № 260/3820/22 пров. № А/857/23847/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді:                                                  Бруновської Н.В.
суддів:                                                                      Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
за участю секретаря судового засідання:                    Пославського Д.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 та Військової частини НОМЕР_1 на Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року у справі № 260/3820/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 , третя особа,   яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача 1 – Міністерство оборони України про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії , - 
ВСТАНОВИВ:
30.09.2022р. ОСОБА_1 звернувся з позовом з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправними та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31 травня 2022 р. №68-СТ в частині  вважати безпідставно відсутніми, усунути від виконання службових обов`язків, перевести у розпорядження командира військової частина НОМЕР_1 та зняти з усіх видів забезпечення в період з 28 травня 2022 року  старшого солдата ОСОБА_1 командира 2 стрілецького відділення 3  стрілецького взводу 1 стрілецької роти;
-визнати протиправними та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині)  від 14 липня 2022 р. № 113-СТ  в частині   тривалої  відсутністю на місці служби, неналежним виконанням службових обов`язків та службовою невідповідністю вважати відсутнім на місці служби  старшого солдата ОСОБА_1 командира 2 стрілецького відділення 3  стрілецького взводу 1 стрілецької роти;
-визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 «Про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 за квітень 2022р.» №51 від 03.06.2022р. в частині не проведення виплати додаткової винагороди старшому солдату ОСОБА_1 ; 
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №141-А ««Про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 за червень 2022р.»  від 04.07.2022р.  в частині  не проведення виплати додаткової винагороди старшому солдату ОСОБА_1 ; 
- визнати протиправними та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1  № 68-А (з адміністративно-господарської діяльності) від 30.05.2022р. «Про призначення службового розслідування про факт відсутності на військовій службі військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 »  в частині призначення службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 (…) -командира 2 стрілецького відділення 3  стрілецького взводу 1 стрілецької роти старшого солдата ОСОБА_1 
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 « Про результати службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 »  №71 від 11.06.2022р. в частині  самовільного залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби в умовах воєнного стану старшому солдату ОСОБА_1  не виплачувати додаткову винагороду та оголошено догану;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 розрахувати та виплатити грошове забезпечення та додаткову винагороду за наступні періоди  в наступних розмірах:
- в період: 28 травня - 06 червня 2022 року за 9 днів грошове забезпечення(посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання і надбавки за вислугу років винагороду за особливості проходження служби);
- в період: 01.05.2022 року - 03.06.2022 року за травень, червень премію в розмірі 212 % посадового окладу та додаткову винагороду в розмірі по 100 000,00 гривень, в розрахунку на місяць пропорційно часу проходження служби та участі в бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах ведення бойових дій( проведення заходів);
- в період: 04 червня 2022 року - 31 липня 2022 року: премію в розмірі 212% посадового окладу; надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання і надбавки за вислугу років, а також додаткову винагороду з розрахунку 30 000,00 на місяць, в розрахунку на місяць пропорційно часу проходження служби .
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року позов задоволено частково.
Суд визнав протиправними та скасував наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 71 від 11.06.2022р. "Про результати службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 " в частині, що стосується ОСОБА_1 ; наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 06 червня 2022 року  №51 в частині не проведення виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди; наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 04 липня 2022 року № 141-А в частині не проведення виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди.
Крім того, суд зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 за період  травень 2022 року та червень 2022 року грошове забезпечення та додаткову винагороду з врахуванням Постанови Кабінету Міністрів України №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та сім`ям під час дії воєнного  стану", з урахуванням вже виплачених коштів. 
Також, суд зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_3 виплатити ОСОБА_1 за період травень 2022 року та червень 2022 року грошове забезпечення та додаткову винагороду з врахуванням Постанови Кабінету Міністрів України №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та сім`ям під час дії воєнного  стану", з урахуванням вже виплачених коштів. 
В задоволенні решти позовних вимог суд відмовити. 
Не погоджуючись із прийнятим рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт Військова частина НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Просить суд, Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.08.2024р. скасувати та прийняти нову постанову, якою в позові відмовити в частині позовних вимог які стосуються Військової частини НОМЕР_1 .
Крім того, апеляційну скаргу подав ІНФОРМАЦІЯ_3 в частині щодо зобов`язання виплатити позивачу за період травень - червень 2022 року грошове забезпечення та додаткову винагороду з врахуванням Постанови Кабінету Міністрів України №168 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
18.11.2024р. Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду заяву представника позивача ОСОБА_1 – Глаголи Г.П. про участь 19.11.2024р. в 12.30 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів  задоволено.
Колегія суддів звертає увагу, що представника позивача ОСОБА_1 – Глагола Г.П. не  вийшла на зв`язок  в судове засідання в режимі відеоконференції яке призначене  19.11.2023р. в 12.30 год.  без поважних причин.  Про причини неявки суд не повідомила. На телефонні дзвінки секретаря судового засідання не відповідача тощо, що свідчить про зловживання своїми правами.
Отже, враховуючи повторну неявку без поважних причин позивача, представника позивача та інших сторін, які беруть участь у справі,  та які належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України,  враховуючи строки розгляду справи та ту обставину, що явка сторін обов`язковою не визнавалась судом, наявні підстави для розгляду справи  у відсутності осіб які не з`явились  відповідно до ст.313 КАС України.
ч.4 ст.229 КАС України передбачено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарг, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення виходячи з наступних підстав.
ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
10.03.2022р. наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) № 53 солдата ОСОБА_1 , призваного ІНФОРМАЦІЯ_4 10.03.2022р. на посаду командира 2 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти 5 окремого стрілецького батальйону зараховано до списків особового складу  5 окремого стрілецького батальйону. Вважати таким що з 10.03.2022р. справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків. ( т.1 а.с. 173)
Як видно з витягу наказу командира військової частини НОМЕР_1 ( по стройовій частині) № 31 від 24.04.2022р. вважати такими, що прибули з відрядження « 24» квітня 2022р. до району ведення бойових дій у населений пункт Верхньокам`янка  військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 … в тому числі старшого солдата ОСОБА_1 , командира 2 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти. ( т.1 а.с.174) 
Із матеріалів справи видно, що військова частина НОМЕР_1 відповідно до бойових розпоряджень у квітні 2022 року з м.Ужгород, перемістилась для виконання завдань у Донецьку область в підпорядкування командиру ОТУ ПІВНІЧ. В подальшому військова частина НОМЕР_1 передана в оперативне підпорядкування 57 ОМбр,  після цього 1 стрілецька рота виконувала визначені бойові завдання поблизу населеного пункту Борівське Луганської області. 
ч.1 ст.2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992р. передбачено, що  військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
30.05.2022р. наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 68-А  “Про призначення службового розслідування про факт відсутності на військовій службі військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 ” призначено службове розслідування за фактом відсутності на військовій службі військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , зокрема ОСОБА_1 .. Вказаним наказом усунуто позивача від виконання обов`язків до завершення службового розслідування. ( т.1 а.ч. 175)
За результатами службового розслідування,  заступником командира 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_2 яке тривало: 30.05.2022р. - 10.06.2022р. встановлено наступне: 28.05.2022р. близько 10 год. командир 1 роти ОСОБА_3 виявив і доповів про відсутність на військовій службі в зоні виконання бойових завдань за призначенням військової частини НОМЕР_1 у Луганській області 33 військовослужбовців 1 роти. Зокрема,  орієнтовно в 09.00 год. 27.05.2022р. старший солдат ОСОБА_1 та ще 32 військовослужбовці покинули свої позиції поблизу с. Борівське, Сєвєродонецького району, Луганської області. Старший лейтенант ОСОБА_4 під час службового розслідування опрацював рапорт ОСОБА_3 , відібрав пояснювальні записки військовослужбовців свідків: головного сержанта 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти старшого сержанта ОСОБА_5 , старшого водія - радіотелефоніста 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 роти старшого солдата ОСОБА_6 , командира третього стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 роти старшого сержанта ОСОБА_7 , радіотелефоніста 1 стрілецької роти молодшого сержанта ОСОБА_8 .
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 року № 548-XIV (далі Статут).
Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).
Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.
ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України  передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно дотримуватись Конституції та Законів України, військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військові обов`язки.
Зокрема: необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
В ст.12 Статуту видно, що про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
ст.14 Статуту визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатись до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити – до наступного прямого начальника.
Згідно ст.16 Статуту кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
ст.26 Статуту, визначає, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначено Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, затвердженим Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24.03.1999 року № 551-XIV. ( далі Дисциплінарний статут)
ст.1, ст.2 Дисциплінарного статуту, встановлено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі. Військова дисципліна досягається, у тому числі, шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України.
ст.4 Дисциплінарного статуту визначає, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця:
-додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів;
-бути пильним, зберігати державну таємницю;
-додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство;
-виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету;
-поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків;
-не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
Відповідно до ст.5 Дисциплінарного Статуту за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.
Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів підтримувати на належному рівні військову дисципліну.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного  Законом України  "Про оборону України".
Отже, старший солдат ОСОБА_1 27.05.2022р. в умовах воєнного стану самовільно залишив бойові позиції та не з`явився в розташування військової частини НОМЕР_1  з метою ухилення від військової служби, що по факту є самовільним залишенням частини. (т.1 а.с. 194-214).
Колегія суддів,  звертає увагу, що ОСОБА_1 не спростував сам факт самовільного залишення місця виконання бойових завдань військової частини НОМЕР_1 в населеному пункті АДРЕСА_1 . При цьому, позивач самовільно покинувши зону виконання завдань у Луганській області,  вибув у невідомому напрямку та проводив час на власний розсуд. 06.06.2022р. останній прибув по місцю формування військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , хоча військова частина НОМЕР_1 продовжувала виконувати бойові завдання у Луганській області відповідно до бойових розпоряджень по липень 2022р., про що ОСОБА_1 відомо. Однак, позивач належних заходів, щодо повернення до місця виконання завдань за призначенням військової частини НОМЕР_2 в Луганській області не здійснив. При цьому, дані обставини суд першої інстанції залишив поза увагою.
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково прийняв до уваги рапорт військовослужбовців НОМЕР_1 , в тому числі і ОСОБА_1  до командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України та рапорти до ІНФОРМАЦІЯ_5 про відступ з бойової позиції та передислокацію до постійного місця дислокації  військової частин НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 . Оскільки, всупереч ст.37 Статуту позивач  звертався з рапортами не за підпорядкованістю до командувача сил ТРО, замість звернення до безпосереднього командира тощо.
При цьому, суд першої інстанції не врахував, а відповідно і не спростував, що діагноз зазначений у формі 100 яка видана позивачу, не входить до Переліку видів захворювань і станів військовослужбовців, що потребують екстреної медичної допомоги визначених Постановою Кабінету Міністрів України 18 жовтня 1999року № 1923 «Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово- медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями», а тому не може прийматися як такий, що перешкоджав виконати обов`язок щодо повернення до місця розташування підрозділу в населеному пункті Борівське Луганської області. Не зважаючи на це, ОСОБА_1 самовільно покинувши зону виконання завдань у Луганській області, вибув в невідомому напрямку та проводив час на власний розсуд.
ст.119  Статуту встановлено, що командир взводу (групи, башти) в мирний і воєнний час відповідає за бойову готовність взводу (групи, башти) та успішне виконання ним бойових завдань, за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу, за збереження і стан озброєння, боєприпасів, техніки та майна взводу (групи, башти), за підтримання внутрішнього порядку у взводі (групі, башті).
Командир взводу (групи, башти) підпорядковується командирові роти (бойової частини) і є прямим начальником усього особового складу взводу (групи, башти).
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.05.2022р. № 68-СТ позивач вважається з 28 травня 2022 року безпідставно відсутнім, усунутий від виконання службових обов`язків та переведений у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 та знятий з усіх видів забезпечення. Підстава: наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 68-А  “Про призначення службового розслідування про факт відсутності на військовій службі військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 ”, доповідь від 30.05.2022р. № 315. (т.1 а.с.176)
Зокрема, із змісту даного наказу № 68-СТ від 31.05.2022р. чітко видно, що командир військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_9 встановив факт відсутності на військовій службі військовослужбовців 1 роти в кількості 33 осіб, серед яких зазначено ОСОБА_1 
ст.45, ст.48 Дисциплінарного статуту визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
На військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Із змісту ст.ст. 83, 84, 85, 86 Дисциплінарного статуту видно, що на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення. Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Ці положення Дисциплінарного статуту кореспондуються з Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом МОУ від 21.11.2017р. №608.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі, визначені Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року №608 (далі - Порядок).
п. 1 розділу ІІ Порядку передбачено, що службове розслідування може призначатися у разі:
-невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду;
-невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань;
-неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті;
-дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця;
-втрати або викрадення зброї чи боєприпасів;
-порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки;
-недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів;
-внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення;
-повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення;
-скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи.
Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
За рішенням відповідного командира (начальника) службове розслідування може призначатися за письмовим рапортом (доповідною або пояснювальною запискою) військовослужбовця з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри.
п.2 розділу ІІ Порядку передбачено, що службове розслідування не призначається:
-у разі надходження анонімних повідомлень, заяв, скарг;
-якщо причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, ступінь вини, розмір заподіяної матеріальної шкоди та інші обставини, які мають значення для прийняття рішення командиром (начальником) про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення, не потребують додаткового встановлення (уточнення) або їх встановлено під час проведення інспектування, інвентаризації, аудиту, за рішенням суду.
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що судом першої інстанції помилково вказано про недоліки Порядку № 608 від 21.11.2017р. Оскільки, даний  Порядок не визначає, як саме та у який спосіб повинна діяти особа, що проводила службове розслідування для відібрання пояснень у осіб які самовільно залишили розташування військової частин під час виконання бойових завдань в умовах воєнного стану в Україні. В який спосіб необхідно ознайомити військовослужбовця який відсутній в місці розташування  та виконання бойових  завдань військової частини, де відсутні відділення поштового зв`язку, відсутній інтернет та мобільний зв`язок з наказом про притягнення  до дисциплінарної відповідальності.
В абз.2 ч.1 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 (Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
ч.4 ст.9 Закону України України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Так, відповідно до відповідно п.10 Телеграми Міністра оборони України №248 від 25.03.2022 року щодо врегулювання виплати додаткової винагороди передбаченої Постановою КМУ №168(копія телеграми міститься в матеріалах справи) до наказів про виплату додаткової винагороди 100000 гривень або 30000 гривень не включаються військовослужбовці які:
- самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертували -з дня самовільного залишення військової частини або місця служби(дезертирства), оголошеного наказом командира;
- у разі вчинення інших дій (бездіяльності), які мають ознаку адміністративного або кримінального правопорушення за місяць, у якому здійсненне таке правопорушення.
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. №260 затверджено "Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" (далі - Порядок №260).
Згідно положеннями розділу XVI цього Порядку №260 військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються, зокрема, за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.
В розділі XXXIV Порядку №260 видно, що до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, зазначені у п.2 цього розділу, які, зокрема, самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували),- за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).
03.06.2022р. наказом командира військової частини НОМЕР_1 №51 “Про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 за квітень 2022 року” вирішено згідно п.10 телеграми Міністра Оборони України № 248/1298 від 25.03.2022р.  не проводити виплату додаткової винагороди військовослужбовцям, відповідно до додатку 5 до цього наказу. В додатку 5 до вказаного наказу зазначений ОСОБА_1 ( т.1 а.с. 52)
11.06.2022р. наказом командира військової частини НОМЕР_1 №71 “Про результати службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 ” за самовільне залишення  бойових позицій в умовах воєнного стану та  не з`явлення в розташування військової частини НОМЕР_1 з метою ухилення від військової служби, що по факту є самовільним залишенням військової частини військовослужбовцю ОСОБА_1    у відповідності до п.10 телеграми Міністра Оборони України № 248/1298 від 25.03.2022р. щодо врегулювання виплат додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінета Міністрів України № 168 від 28.02.2022р. не виплачувати додаткову винагороду та оголосити догану. ( т.1 190-193)
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 «Про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 за червень 2022 року” № 141-А від 04.07.2022р. вирішено згідно п.10 телеграми Міністра Оборони України № 248/1298 від 25.03.2022р. не проводити виплату додаткової винагороди військовослужбовцям, відповідно до додатку 5 до цього наказу. В додатку 5 до вказаного наказу зазначений ОСОБА_1 ( т.1 а.с.53)
З витягу наказу командира військової частини НОМЕР_1  ( по стройовій частині) від 14.07.2022р. № 113-СТ  старшого солдата ОСОБА_1 , командира 2 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку з тривалою відсутністю на місці служби, неналежним виконанням службових обов`язків та службовою невідповідністю, на підставі рапортів командирів підрозділів усунуто від виконання службових обов`язків за посадою та вважати відсутнім на місці служби.  (т.1 а.с. 172)
Колегія суддів звертає увагу, що задовольняючи позов суд першої інстанції не надав належну оцінку вищевказаним  поясненням та рапортам військовослужбовців, які відібрані під час проведення службового розслідування та на підставі яких командир військової частини НОМЕР_1 прийняв оскаржені накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності за вчинене правопорушення військовослужбовців військової часини НОМЕР_1 , в тому числі ОСОБА_1 ..
Стосовно висновків суду першої інстанції щодо недоліків акту службового розслідування колегія суддів зазначає наступне.
Верховний суд в постанові у справі № 826/10888/18 від 18.01.2023р., постанові № 825/2328/16 від 22.05.2020р. дійшов висновків, що саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його правомірності, крім випадків, прямо передбачених законом. Порушення такої процедури можу бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.
Таким чином,  колегія суддів погоджується з доводами апелянта про повне доведення вини ОСОБА_1 , що проявилась у самовільному залишення військової частини з метою ухилитись від військової служби в умовах воєнного стану та свідчить про порушення ст.11 Статуту, що підтверджується належними та допустимими доказами які знаходяться в матеріалах справи.
Стосовно висновків суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не було відомо, що він самовільно залишив частину, вчинив правопорушення і буде притягнутий до відповідальності, апеляційний суд зазначає наступне.
Із матеріалів справи видно, що за вчинене правопорушення ОСОБА_1 в червні 2022 року отримав грошове забезпечення на свій картковий рахунок з відрахуванням премії та додаткової винагороди. Тобто, позивач мав і міг усвідомити, що грошове забезпечення йому виплачене з урахуванням його самовільного залишення військової частини. Однак останній за роз`ясненнями такого позбавлення грошового забезпечення до командування військової частини не звертався, заходів передбачених ст.88 Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України»  не вчиняв.  Не подавав відповідну скаргу старшому командирові або звернутися до суду у визначений законом строк.
Також,   ОСОБА_1 , до призову на військову службу за призовом під час мобілізації у березні 2022 року, раніше проходив військову службу мав військове звання старший солдат. Тобто, знав порядок проходження військової служби, повинен був знати та виконувати вимоги Статутів Збройних Сил України, а також знав що за вчинене як військовослужбовцем правопорушення може бути притягнений до відповідальності.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
У рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Європейський Суд з прав людини наголосив, що "... Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001)".
Колегія суддів зауважує, що в частині судового контролю за дискреційними адміністративними актами Європейським Судом з прав людини вироблено позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі "Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки" від 31.07.2008, рішення у справі "Брайєн проти Об`єднаного Королівства" від 22.11.1995, рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру" від 21.07.2011, рішення у справі "Путтер проти Болгарії" від 02.12.2010).
Крім того, виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення у справі "Волохи проти України" від 02.11.2006р., рішення у справі "Malone v. United Kindom" від 02.08.1984).
У справі "Салов проти України" (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з статтею 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі "Hirvisaari v. Finland", заява №49684/99; від 27.09.2001, пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі "Ruiz Torija v. Spain", заява серія A №303-A; від 09.12.1994; пункт 29).
У справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі "Hirvisaari v. Finland", заява №49684/99, п.30, від 27.09.2001). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, "Богатова проти України", "Нечипорук і Йонкало проти України" та ін.).
Таким чином, апеляційний суд вважає, що оскаржені накази про не проведення виплат та оголошення догани позивачу є правомірними та скасуванню не підлягають.
Щодо решти позовних вимог, останні також не підлягають задоволенню, з огляду на те, що є похідними.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкти владних повноважень в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 та Військової частини НОМЕР_1 діяли в межах повноважень та у спосіб передбачений законами та Конституцією України.
Згідно  ч.2 с.6 КАС України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також,  п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити.
Керуючись ст.ст. 308,310,315,316,317,321,322,325,329 КАС України, суд,- 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 та Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року у справі № 260/3820/22 – скасувати та прийняти нову постанову.
В позові ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії  - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель  	
У зв`язку із проходженням членом колегії суддею Хобор Р.Б. 22.11.2024р. підвищення кваліфікації без відбуття у відрядження, а також перебуванням члена колегії судді Хобор Р.Б. у відрядженні у період з 24.11.2024р по 01.12.2024р включно, повний текст постанови складено у строк встановлений ч. 3 ст. 243 КАС України, однак підписаний повним складом суду 02.12.2024р.