Справа № 930/264/23
Провадження № 22-ц/801/2361/2024
Категорія: 32
Головуючий у суді 1-ї інстанції Науменко С. М.
Доповідач:Береговий  О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 листопада 2024 року	Справа № 930/264/23	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Берегового О.Ю. (судді – доповідача),
суддів: Оніщука В.В., Панасюка О.С.,
за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: ОСОБА_2 ,
розглянув цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди споруди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2024 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Науменка С.М., дата складення повного тексту рішення 25 вересня 2024 року,

встановив:

В лютому 2023 року  ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди споруди.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 14 серпня 2018 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди споруди, яка належить позивачу на праві власності і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У відповідності до п.4.1. орендна плата сторонами була узгоджена в розмірі 2000 грн на місяць. До травня 2020 року орендар ОСОБА_2 сплачував орендну плату в повному обсязі.
3 травня 2020 року орендар перестав платити за використання приміщення.
Таким чином відповідач не дотримується вимог п.4 договору оренди.
На його численні звернення відповідач не бажає платити за оренду, хоча користується майном, в порушення п.п.4, 6.1. договору оренди, якими зазначено що в разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний передати приміщення згідно акту.
На даний час заборгованість за договором оренди зі сплати орендної плати складає 64 000 грн. (травень 2020 року-січень 2023 року).
В загальному сума заборгованості складає 64 000 грн. орендної плати. Нарахування індексу інфляції за час прострочення складає: за 2020 рік індекс інфляції становив 105%; за 2021 рік індекс інфляції становив 110%; за 2022 рік індекс інфляції становив 126,6%. Таким чином інфляційні нарахування складають (141% х 64 000 грн.) 26 240 грн. Нарахування 3% річних за час прострочення становить (3% х 64 000 грн.) 1 920 грн.
Вказані обставини стали підставою для звернення  ОСОБА_1 до суду із цим позовом в якому просив стягнути з відповідача  ОСОБА_2 на його користь заборгованість зі сплати орендної плати в розмірі 64000,00 грн за користування орендованим майном, а також інфляційні прострочення зі сплати орендної плати в розмірі 26240,00 грн та річні від простроченої суми в розмірі 1920 грн.
Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2024 року в позові відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження несплати відповідачем орендної плати та користування орендованим приміщенням в строки, які були вказані ним в позовній заяві.
Не погоджуючись з таким рішенням суду позивач  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга, мотивована тим, що на переконання заявника суд попередньої інстанції, не звернув увагу на те, що ОСОБА_2 в відзиві підтвердив несплату орендної плати за договором оренди.
Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
27 листопада 2024 року до Вінницького апеляційного суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов лист в якому він проінформував суд про неможливість з`явитись в судове засідання у зв`язку із хворобою. Поряд з цим будь якого клопотання про відкладення розгляду справи, зокрема, з цих підстав відповідачем не заявлено, а тому розгляд судової справи вирішено провести у відсутність ОСОБА_2 .
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
Судом встановлено, що 14 серпня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 як орендодавцем та відповідачем ОСОБА_2 як орендарем, було укладено договір оренди приміщення № 7, а саме приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5-8).
Пунктом 3.1. визначено, що строк оренди приміщення, що орендується, складає 11 місяців з моменту прийняття приміщення, що орендується, за атом прийому-передачі.
Відповідно до п. 10.3 договору, сторони погодили початок та кінець строку дії договору, так строк вказаного договору починає всій перебіг 14 серпня 2018 року та закінчується 14 червня 2019 року.
Відповідно до п. 4.5 договору, встановлено, що у разі припинення (розірвання) договору оренди, орендар сплачує орендну плату до дня повернення приміщення та майна за Актом прийому передачі включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції (якщо такі передбачені цим договором).
14 серпня 2018 року сторони підписали акт прийому-передачі об`єкта оренди за договором № 7 оренди приміщення від 14 серпня 2018 року, що підтверджується копією відповідного акту (а.с. 9).
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Згідно ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Як вбачається з матеріалів справи, договір оренди приміщення №7 від 14 серпня 2018 року укладений між сторонами на строк 11 місяців, зокрема, до 14 червня 2019 року (п. 3.1 та 10.3 Договору).
За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Статтею 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Водночас, частиною 1 статті 785 ЦК України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Згідно ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.
Поряд з цим відповідно п. 4.5 договору, зокрема, передбачено, що у разі припинення (розірвання) договору оренди, орендар сплачує орендну плату до дня повернення приміщення та майна за Актом прийому передачі включно.
Отже, у разі припинення цього договору, у відповідача виникає обов`язок повернути наймодавцеві майно з оренди, оскільки договір припинив свою дію, внаслідок чого наймач втратив право на користування об`єктом оренди.
Проте, як вбачається з матеріалів справи орендоване майно, не повернуто відповідачем у строк до 14 червня 2019 року.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Суть поновлення договору оренди, у розумінні наведених норм, полягає у тому, що орендар продовжує користуватися орендованим майном після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує протягом одного місяця після закінчення строку договору в його поновленні. Відсутність такого заперечення може мати прояв у "мовчазній згоді" і у такому випадку орендар у силу закону може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
У контексті наведених норм заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин. Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини 3 статті 202 ЦК України.
Схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19.
Таким чином, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду 25 травня 2021 року у справі №910/9949/20, від 30 січня 2020 року у справі №904/1207/19, від 28 травня 2019 року у справі №911/2980/17, від 12 червня 2018 року у справі №910/15387/17, від 05 червня 2018 року у справі №904/7825/17, від 29 травня 2018 року у справі №923/854/17.
Отже, враховуючи що як на дату закінчення строку договору оренди 14 червня 2019, так і протягом місяця після закінчення цього строку, відповідач не заперечував щодо поновлення договору на новий строк, відповідно договір оренди нежитлового приміщення від 14 серпня 2018 року №7 вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором.
Таким чином, матеріалами даної справи підтверджується, що відповідач не дотримався свого обов`язку щодо своєчасного повернення об`єкта оренди та продовжував ним користуватися після припинення договору оренди №7 від 14 серпня 2018 року, у п. 4.5. якого, зокрема, передбачено, що закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції (якщо такі передбачені цим договором).
Вказане залишилось поза увагою місцевого суду.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення розміру заборгованості за договором оренди зі сплати орендної плати за період з травня 2020 року по січень 2023 року в розмірі 64000,00 грн.
Крім того, за порушення умов договору позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати з прострочення зі сплати орендної плати в розмірі 26240,00 грн. та 3% річних в розмірі 1920,00 грн.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця – інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця – інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.
З огляду на викладене, колегія суддів наводить наступний розрахунок компенсаційних виплат.
За період травень 2020 року - грудень 2022 року сукупний індекс інфляції становить 144,069% = 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% ? 104,50% ? 103,10% ? 102,70% ? 103,10% ? 100,70% ? 101,10% ? 101,90% ? 102,50% ? 100,70% ? 100,70%.
З огляду на викладене, розмір інфляційних втрат за спірний період складає 28204,40 грн. = 64 000,00 грн (сума боргу) ? 144,069% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 64 000,00 грн (сума боргу).
Натомість позивачем заявлено до стягнення розмір інфляційних втрат в розмірі 26240,00 грн., яке є меншою ніж зазначений судом розрахований розмір. Зважаючи на це, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в межах заявленої суми, оскільки така сума не перевищує розрахованого розміру інфляційних втрат.
Також, за період травень 2020 року - грудень 2022 року процентна ставка 3% річних, згідно зі ст. 625 ЦК України становить 5 130,69 = ((Період розрахунку: з 14.05.2020 року по 31.12.2020 року - 232 дні [Проценти] = 64 000,00 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 232 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 1 217,05 грн.) + (Період розрахунку: з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року - 365 днів [Проценти] = 64 000,00 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 1 920,00 грн.) + (Період розрахунку: з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року - 365 днів [Проценти] = 64 000,00 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 1 920,00 грн.) + (Період розрахунку: з 01.01.2023 року по 14.01.2023 року - 14 днів [Проценти] = 64 000,00 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 14 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 73,64 грн.)).
Натомість позивачем заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 1920,00 грн., який є меншим ніж зазначений судом розрахований розмір. Зважаючи на це, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню в межах заявленої суми, оскільки така сума не перевищує розрахованого розміру 3% річних.
Відтак, висновок суду попередньої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є помилковим.
Водночас, суд апеляційної інстанції, звертає увагу на те, що 27 липня 2023 року від відповідача до суду першої інстанції надійшов відзив на позовну заяву, в якому останнім було заявлено вимогу про застосування строків позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Суть позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність і стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.
Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252–255 ЦК України.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права, і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.
Як вбачається з обставин справи, зокрема, в позовній заяві та апеляційній скарзі позивач стверджує, що відповідач своє зобов`язання за договором оренди споруди №7 від 14 серпня 2018 року припинив виконувати з травня 2020 року.
Будь яких належних, допустимих і достатніх доказів того, що відповідач припинив вносити оплату за спірним договором раніше, матеріали справи не містять, як і не додано таких до суду першої та/або апеляційної інстанції.
Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що право позивача про яке він міг дізнатися і дізнався було порушене з травня 2020 року.
З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 01 лютого 2023 року, тобто в межах строку позовної давності визначеного законом.
З огляду на викладене, в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності слід відмовити, у зв`язку із недоведеністю.
Отже, обставини на які посилається апелянт в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права знайшли своє підтвердження.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки при вирішенні справи суд допустився порушень норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, встановлених статтею 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Щодо судових витрат.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволенню позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при зверненні до суду з позовом підлягав сплаті судовий збір в розмірі 1073,60 грн. та з апеляційною скаргою в розмірі 1610,40 грн.
Позивач ОСОБА_1 на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.
Таким чином, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1073,60 грн. та 1610,40 грн. відповідно.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість зі сплати орендної плати в розмірі 64000,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 26240,00 грн. та 3% річних в розмірі 1920 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції та 1610,40 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                 О.Ю. Береговий

Судді:                         В.В. Оніщук

                                                                               О.С. Панасюк