Справа № 465/5932/22                         Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С. 
Провадження № 22-ц/811/3712/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретаря: Чижа Л.В.
за участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , 
представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спільним майном,
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1  про усунення перешкод у користуванні спільним майном.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивачка проживає та є власником квартири  АДРЕСА_1 . Даний будинок перебуває на самостійному управлінні співвласників. Зазначає, що відповідачу на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_2 . Квартира складається з однієї житлової кімнати та кухні. Стверджує, що починаючи з моменту набуття відповідачем права спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 , а саме з 2019 року ним вчиняються протиправні дії, спрямовані на обмеження доступу до балкону, що знаходиться на 2 (другому) поверсі будинку, по відношенню до інших мешканців будинку, у тому числі позивачки. Вказує, що відповідачем було встановлено замок на дверях, що ведуть до балкону, а з сторони квартири відповідача було встановлено ланцюг, що створює перешкоди у вільному доступі до балкону, що є приміщенням загального користування та належить всім власникам квартир і житлових приміщень на праві спільної сумісної власності. Додатково зазначає, що балкон на 2-му поверсі згідно даних Інвентаризаційної справи та Технічного паспорту на будинок АДРЕСА_3 не відноситься, як структурна та складова частина, до жодної з квартир будинку АДРЕСА_3 .
Враховуючи вищевикладене, просила суд усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права користування спільним приміщенням загального користування - балконом на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 ; зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні спільним приміщенням загального користування - балконом на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 ; зобов`язати ОСОБА_1 забезпечити вільний доступ ОСОБА_3 до балкону на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 .
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02 листопада 2023 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спільним майном - задоволено.
Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права користування спільним приміщенням загального користування - балконом на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 .
Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні спільним приміщенням загального користування - балконом на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 .
Зобов`язано ОСОБА_1 забезпечити вільний доступ ОСОБА_3 до балкону на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2977 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят сім) гривень 20 коп. сплаченого судового збору.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Однак, надані позивачем диски із відеозаписом не містять електронного підпису. Відтак, зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Електронні докази оглядаються у судовому засіданні, за винятком випадків, передбачених ЦПК України, і представляються учасникам справи за їх клопотанням, а в разі необхідності - також свідкам, експертам, спеціалістам (частини перша-третя статті 229 ЦПК України). В порушення зазначених вимог, місцевим судом відеодокази у судовому засіданні не досліджувались.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.
Предстваник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з”ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішенням таким вимогам відповідає.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Реєстраційним посвідченням Серії НОМЕР_1 від 29.10.2002.
ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.05.2023.
Відповідно до абз. 2 п. 1 договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2019 квартира АДРЕСА_3 складається з однієї житлової кімнати та кухні. Загальна площа квартири становить 39.2 кв.м., а житлова площа, згідно з технічним паспортом становить 16.1 кв. м. До квартири належить комора у підвалі 13,5 м.кв.
З інвентаризаційної справи та технічного паспорта на будинок АДРЕСА_4 вбачається, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності відповідачу, складається з житлової кімнати, кухні, що відповідає інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Комісією 07 жовтня 2022 року у складі уповноваженої особи співвласників встановлено, що балкон на 2-му поверсі згідно даних Інвентаризаційної справи та Технічного паспорту на будинок АДРЕСА_3 не відноситься, як структурна частина, до жодної з квартир будинку АДРЕСА_3 .
Станом на момент обстеження двері, що ведуть до балкону на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 , зачинені на «ланцюгову засувку» зі сторони кв. АДРЕСА_2 , яка була встановлена ОСОБА_1 , співвласником квартири АДРЕСА_2 .
Також комісією шляхом попереднього візуального спостереження підтверджується той факт, що відповідач має у розпорядженні ключі від замка на дверях балкону на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 .
Вказані обставини встановлені судом та визнаються учасниками справи.
Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Судом встановлено, що позивач на рівні з відповідачем має право доступу та користування до балкону, що розташований на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 . 
Таким чином, будь-які обмеження та перешкоди, що створюються власниками квартир та нежитлових приміщень, щодо доступу до приміщень загального користування є порушенням ч. 1 ст. 319 ЦК України.
Відповідно до ст.ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.
Зазначене узгоджуються з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 461/5170/18.
Оскільки, у позивача наявне право спільної власності відносно спірного балкону та обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження у матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову у повному обсязі.
Із вказаним висновком районного суду колегія суддів повністю погоджується.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 листопада 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 04.10.2024

Головуючий                                                        

Судді