Дата документу 09.10.2024 Справа № 332/159/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/159/21 Головуючий у 1-й інстанції: Яцун О.С.
Провадження № 22-ц/807/1064/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Кухаря С.В., 
Онищенка Е.А.
при секретарі: Книш С.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», треті особи - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», ОСОБА_3 , про визнання боргового зобов`язання таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсним договору іпотеки, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,
В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з вищевказаним позовом, який в подальшому було уточнено.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначали, що 03.09.2008 року вони вступили у боргові правовідносини з ТОВ «Український промисловий банк». Було оформлено кредит у розмірі 20 000 доларів США зі строком погашення до 02.09.2023 року. ОСОБА_2 у спірних відносинах виступала в якості майнового поручителя.
В забезпечення виконання зобов`язань у вищевказаних кредитних (боргових) правовідносинах позивачами було передано в іпотеку нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить останнім на праві спільної часткової власності. При посвідченні відповідного договору іпотеки нотаріусом було накладено заборону на відчуження зазначеного нерухомого майна.
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08.12.2010 року з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_3 було стягнуто заборгованість в розмірі 191 402,47 грн. та судові витрати у вищевказаних боргових правовідносинах. 
У період з 2010 року по вересень 2020 року право вимоги у вказаному кредитному зобов`язанні неодноразово переуступалось. Відповідач ТОВ «Діджи Фінанс» як останній кредитор направляв на адресу позивачів повідомлення, в яких сума заборгованості вже становить 1 382 862,89 грн., в яких також зазначено про те, що у разі несплати заборгованості буде вчинено заходи досудового врегулювання на підставі відповідного застереження у іпотечному договорі шляхом відчуження права власності на заставне майно, з метою задоволення вимог.
Крім того, заборгованість за вказаними кредитними правовідносинами була стягнута також і на підставі виконавчого напису № 664, вчиненого 06.05.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторією Юріївною.
У зв`язку з наведеним, позивачі вважають, що:
- боргове зобов`язання є таким, що не підлягає виконанню, адже звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору;
- дії зі сторони кредитора мають ознаки посягання на право приватної власності;
- договір іпотеки є недійсним, оскільки не було правових підстав для передачі нерухомого майна «садиби» в іпотеку. Оскаржуваний договір системно не відповідає приписам ст. 5 Закону України «Про іпотеку»;
- заборгованість за виконавчим написом не була безспірною, нотаріусом при вчиненні виконавчого напису були порушені норми Закону України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд:
- визнати вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» від 02.12.2020 року №79-0111009/Zфквіп-08 на суму 1 382 862,89 грн. такими, що не підлягають виконанню; 
- визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса за реєстрованим № 664, виданий 06.05.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторією Юріївною на користь ПАТ «Дельта - Банк», та за змістом якого в рахунок погашення заборгованості у сумі 331 938 грн. 46 коп. запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно позивачів, а саме: житловий будинок загальною площею 51,1 м. кв., що належить у рівних долях на праві часткової приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та який за змістом виконавчого напису нотаріуса розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- визнати недійсним в цілому іпотечний договір № 79-0111009/Zфквіп-08 від 03.09.2008 року, предметом іпотеки за яким виступає житловий будинок загальною площею 51,1 м. кв., що належить у рівних долях на праві часткової приватної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із застосуванням наслідків недійсного правочину;
- стягнути з відповідача понесені ними судові витрати.
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 лютого 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТОВ «Діджи Фінанс», треті особи – ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_3 , про визнання боргового зобов`язання таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсним договору іпотеки та визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, залишено без задоволення.
Скасовано арешт житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 51,1 м2, що належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 1/2 частці, та який є предметом іпотеки в іпотечному договорі № 79-0111009/Zфквіп-08 від 03.09.2008, накладений ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.01.2021 в рамках цивільної справи № 332/3610/20, провадження № 2-з/332/1/21.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду,  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просять рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначають, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08.12.2010 року з  ОСОБА_1  та поручителя  ОСОБА_3 , було стягнуто у вищевказаних боргових правовідносинах 191 402,47 грн. та судові витрати, при цьому зазначеним судовим рішенням, яке набуло законної сили, було встановлено, що 21.07.2009 року відповідачам була надіслана претензія (вимога) про повернення заборгованості за кредитом, тим самим, банк змінив порядок та строки виконання вищевказаного зобов`язання. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Такий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-й (провадження № 14-154цс18).
Надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 57) (Вищенаведені висновки наведені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16).
Дії зі сторони кредитора (відповідача) мають ознаки посягання на право приватної власності (цивільних прав) позивачів, що суперечить приписам ст. 41 Конституції України, ст. 177 ЦК України, що є очевидним. Таким чином, заявлена (оскаржена) вимога відповідача до позивачів є необґрунтованою, а відповідна вимога такою, що не підлягає виконанню.
Щодо іпотечного договору вказують, що іпотекодавці не були ані власниками, ані орендарями земельної ділянки садиби, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на дату укладання оскаржуваного договору. Скаржники наголошують, що земельна ділянка садиби, що знаходиться за вказаною адресою, не була, та не є сформованою як окремий об`єкт, а відтак, відсутні повні ідентифікуючи ознаки садиби що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Величина земельної ділянки, що зазначена у п. 1.2 оскаржуваного договору, та на якій у зазначеному розмірі начебто знаходиться садиба, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не підкріплена жодною належною технічною документацією, про що свідчать матеріали кредитної справи за кредитним договором № 79-0111009/Zфквіп-08 від 03.09.2008. Отже, вбачаються ознаки недійсності договору іпотеки у зв`язку з невідповідністю останнього приписам ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на дату підписання оскаржуваного договору) та ч. 1 ст. 203 ЦК України.
Щодо виконавчого напису приватного нотаріуса зазначають, що за змістом виконавчого напису строк виконання зобов`язання за приписом приватного нотаріуса у спірному правовідношенні настав 27 лютого 2014 року, що суперечить фактичним обставинам, які склалися у спірних відносинах, та що містіться в матеріалах справи, зокрема, приписам заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08.12.2010 року у справі № 2-2250/10. Як вже вказувалось, звернення з позовом про дострокове стягнення  кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
Зазначає, що аналіз фактичних обставин дозволяє дійти висновку, що оскаржуваний виконавчий напис містить суму до стягнення з позивачів, яка є значно більшою ніж та, що визначена у заочному рішенні Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08.12.2010 року у справі № 2-2250/10, копія якого міститься в матеріалах справи, про що свідчить арифметичний розрахунок (різниця), а саме: 331 938,46 грн. - 191 402,47 грн. = 140 535,99 грн. Таким чином, вбачається невідповідність оскаржуваного виконавчого напису приписам ст.ст. 87, 88 Закону України “Про нотаріат”, ст. 177 ЦК України, ст. 41 Конституції України.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Так, згідно частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.
Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 ("Позика. Кредит. Банківський вклад"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. 
Згідно ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іподекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
За положеннями ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.
Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підстав рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
У справі, яка переглядається, спір між сторонами, серед іншого, виник щодо неправомірності вчинення виконавчого напису нотаріуса.
Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» (тут і далі у редакції, чинній на час вчинення нотаріальної дії) та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок).
Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів міститься у главі 14 Закону України «Про нотаріат» та главі 16 розділу ІІ Порядку.
Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ Порядку).
Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку).
Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку.
У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19) зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172».
У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису».
У постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 204/4071/14 (провадження № 61-360св18), від 09 лютого 2022 року у справі № 547/210/20 (провадження № 61-16834св21) зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постановах від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19), від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження №14-278гс18).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03.09.2008 між ТОВ «Український промисловий банк» та позивачем ОСОБА_1 укладений кредитний договір на придбання нерухомості (первинний і вторинний ринок) та кредит під заставу нерухомості № 79-0111009/ФКВ-08 (т. 1, а.с. 14-20), а також кредитний договір Відновлювальна кредитна лінія на сплату страхових платежів № 80-0111009/ФКВ-08.
Відповідно до умов кредитного договору № 79-0111009/ФКВ-08, банк надає позичальнику кредитні кошти в розмірі 20 000 доларів США (п. 1.1). Строк кредитування складає 180 місяців (п. 1.2). Дата повернення кредиту – 02.09.2023 (п. 1.3). Процентна ставка за користування кредитом – 12,4% річних (п. 1.5).
За умовами кредитного договору № 80-0111009/ФКВ-08, банк надає позичальнику кредитні кошти в розмірі 828,54 грн. Строк кредитування складає 180 місяців. Дата повернення кредиту – 02.09.2023. Процентна ставка за користування кредитом – 22,0% річних, а також штрафні санкції.
Банк на виконання умов кредитних договорів № 79-0111009/ФКВ-08 від 03.09.2008 та № 80-0111009/ФК-08 від 03.09.2008 свої договірні зобов`язання виконав і надав кредитні кошти. Позичальник, в свою чергу, ухилявся від виконання своїх обов`язків, адже вже у 2010 році первісний кредитор ТОВ «Український промисловий банк» звертався до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором № 79-0111009/ФКВ-08 від 03.09.2008 в розмірі 191 402,47 грн. Згідно позовної заяви, грошові кошти за кредитним договором не поступали з грудня 2008 року (справа № 2-2250/10).
Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08.12.2010 по справі № 2-2250/10 задоволені позовні вимоги ТОВ «Український промисловий банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з останніх на користь товариства стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором № 79-0111009/ФКВ-08 від 03.09.2008 в розмірі 191 402,47 грн. станом на 27.05.2010 року та судові витрати (т. 1, а.с. 22).
Отже, заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08.12.2010 була стягнута заборгованість станом на 27.05.2010 року, про що зазначено у мотивувальній частині вказаного рішення, а у вимозі вих. № 79-0111009/Zфквіп-08 від 02.12.2020 зазначена сума заборгованості, що розрахована відповідачем станом на 02.09.2020 (т. 1, а.с. 24-25). 
03.09.2008 між ТОВ «Український промисловий банк» та позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № 79-0111009/Zфквіп-08 (т. 1, а.с. 10-13), відповідно до умов якого іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя за кредитним договором № 79-0111009/ФКВ-08 від 03.09.2008, кредитним договором № 80-0111009/ФК-08 від 03.09.2008 (п. 1.1).
Предметом іпотеки є жилий будинок АДРЕСА_2 , який складається з: житлового будинку, літньої кухні, сараю, вбиральні, парканів, замощень, водопроводу (п. 1.2). 
Також зазначено, що нерухоме майно, що передається в іпотеку, розташоване на земельній ділянці площею 312 кв.м, яка не оформлена, в приватну власність, постійне користування або оренду нікому не надавалась.
Предмет іпотеки належить іпотекодавцям по 1/2 частці на праві приватної спільної часткової власності на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2008, справа № 2-1522/2008р.
Право власності позивачів на будинок також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 240342848 від 13.01.2021 (т. 1, а.с. 7-9).
У своєму позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 посилаються на те, що відповідно до приписів п. 1.2 оскаржуваного договору вбачається, що нерухоме майно є садибою, що розташована на земельній ділянці. На думку позивачів вбачається відсутність правової підстави для передачі садиби в іпотеку, так як з огляду на відомості, викладені у п. 1.2 оскаржуваного договору вбачається, що в іпотеку передано саме садибу, про що свідчить зміст відповідного пункту.
Згідно ч. 1 ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.
Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст. 380 ЦК України).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що безпосередньо у п. 1.2 іпотечного договору вказано, що предметом іпотеки є жилий будинок АДРЕСА_2 , який складається з: житлового будинку, літньої кухні, сараю, вбиральні, парканів, замощень, водопроводу, і він розташований на земельній ділянці площею 312 кв.м, яка не оформлена, в приватну власність, постійне користування або оренду нікому не надавалась. Тобто, в іпотеку був переданий саме будинок, а садиба – це загальний термін, відповідно до якого садибою вважається земельна ділянка з розташованими на ній об`єктами. Отже, вимога про визнання договору іпотеки недійсним задоволенню не підлягає, а вимоги відповідача, що були надіслані позивачам, не посягають на власність останніх. 
Крім того, 06.05.2014 за заявою ПАТ «Дельта Банк» приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. був вчинений виконавчий напис № 664, відповідно до якого було запропоновано звернути стягнення на майно, а саме жилий будинок АДРЕСА_3 . Вказаний будинок на підставі іпотечного договору № 79-0111009/Zфквіп-08 від 03.09.2008 переданий банку в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № 79-0111009/ФКВ-08 від 03.09.2008. Строк платежу за договором настав 27.02.2014. Строк, за який проводиться стягнення: з 01.07.2010 по 27.02.2014. За рахунок коштів, отриманих від реалізації майна запропоновано задовольнити вимоги банку в розмірі 331 938,46 грн. (т. 1 а.с. 125, т. 3 а.с. 3).
Отже, як зазначалося вище, заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08.12.2010 (справа № 2-2250/10) стягнута заборгованість за кредитним договором № 79-0111009/ФКВ-08 від 03.09.2008 станом на 27.05.2010 року, а згідно виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. № 664, який був вчинений 06.05.2014, строк, за який проводиться стягнення: з 01.07.2010 по 27.02.2014.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що приватним нотаріусом були дотримані вимоги Порядку вчинення нотаріальних дій (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису), з огляду на наступне:
- виконавчий напис вчинений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріального документа (п. 2 Глави 12 Розділу І Порядку);
- виконавчий напис вчинений на правочині, що передбачає звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів (п. 1.1 Глави 16 Розділу ІІ Порядку);
- для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подана заява з відповідними відомостями (п. 2.1 Глави 16 Розділу ІІ Порядку);
- виконавчий напис вчинений нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень – письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (п. 2.3 Глави 16 Розділу ІІ Порядку);
- приватному нотаріусу подані документи, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем (п. 3.1 Глави 16 Розділу ІІ Порядку).
Відповідно до п. 3.2 Глави 16 Розділу ІІ Порядку, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.
Згідно Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису), у безспірному порядку можуть бути здійснено стягнення за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно.
Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.
Обґрунтовуючи підстави позову, позивачі, зокрема, посилалися на те, що виконавчий напис вчинений із порушенням закону, оскільки нотаріус не переконався в безспірності боргу.
Безспірний борг - це борг, що визначається боржником та кредитором, і про суму якого сторони не сперечаються, тобто у разі відсутності заперечень боржника вимога кредитора вважається безспірною.
Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 31.01.1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішенні справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами.
Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен відмовити в здійсненні виконавчого напису.
Так, суд першої інстанції перевіряючи обґрунтованість заявлених позивачем вимог та дотримання приватним нотаріусом положень, викладених у  ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та  Постанові Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року, якою затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, мотивував свої висновки тим, що Банк надав суду докази наявності заборгованості, стягнутої за виконавчим написом. 
Щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України встановлена тривалість загальної позовної давності у три роки.
Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За статтею 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.
Висновок суду першої інстанції, що заяви про застосування строків позовної давності не підлягають задоволенню, адже суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не підлягають задоволенню у зв`язку з тим, що вони є необґрунтованими, є вірним.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. 
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 лютого 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складений 21 жовтня 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова 

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко