Номер провадження: 22-ц/813/1680/24 
Справа № 522/3802/22
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2024 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.,

учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство «Кредобанк»
відповідач – ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2022 року 
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2022 року Акціонерне товариство «Кредобанк» (далі АТ «Кредобанк») звернулось із позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № іро19503 від 25.02.2021 року у розмірі 658 823,28 грн.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 25.02.2021 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1  укладено кредитний договір № іро19503, згідно з яким Банк зобов`язується надати у власність позичальникові грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а позичальник зобов`язується використати кредит на цілі, вказані в цьому договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених договором. 
АТ «Кредобанк» свої зобов`язання за договором виконав, надав позичальнику кредит у сумі 649600 грн (пункт 2.1 договору), що підтверджується меморіальним ордером №103894, натомість позичальник в порушення умов договору, не виконує свої зобов`язання за договором, внаслідок чого станом на 01.01.2022 року виникла заборгованість за кредитним договором, що становить 658823,28 (шістсот п`ятдесят вісім тисяч вісімсот двадцять три гривні 28 копійок), в тому числі: тіло кредиту — 622357,02 (шістсот двадцять дві тисячі триста п`ятдесят сім гривень 02 копійки), відсотки — 36466,26 (тридцять шість тисяч чотириста шістдесят шість гривень 26 копійок).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 02.11.2022 року ухвалено позовну заяву Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості — задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 658 823,28 гривень, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 9 882,36 гривень.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, таким, що ухвалено з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права, просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог АТ «Кредобанк» відмовити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі зазначено, що 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 в країні із 24 лютого 2022 року введено воєнний стан. Дана обставина суттєво вплинула на виконання цивільних договорів. 
28 лютого 2022 року Торгово-промислова палата України видала документ під №2024/02.0-7.1, який адресувала всім, кого це стосується, і яким підтвердила існування форс-мажорної обставини військової агресії російської федерації проти України та введення воєнного стану в Україні (універсальний сертифікат).
В скарзі наголошується, що не було з`ясовано становище відповідачки ОСОБА_1 щодо її можливості погасити заборгованість у визначені банком строки. Банком не запропоновано відповідачу можливість проведення реструктуризації боргу. Наголошується, що Банку заборонено збільшувати процентну ставку за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період воєнного стану. Але, 02 листопада 2022 року Приморський районний суд м. Одеси розглянув справу проти ОСОБА_1 , не з`ясовуючи, чи залишилася вона в країні з початком війни, чи ні, не направлення процесуальних документів, неповідомлення її судом, не направлення її позовної заяви з додатками, судових повісток та ні повідомив її про прийняття процесуальних рішень у цій справі у період з червня 2022 року — листопад 2022 року. 
У відсутність ОСОБА_1 , суд першої інстанції розглянув справу без її участі, остання не була належно та завчасно повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, з повним обмеженням процесуальних прав сторони по справі, оскільки після початку повномасштабного вторгнення, рятуючись від війни ОСОБА_1 у зв`язку з небезпекою та загрозою для життя була вимушена залишити країну, залишити свій будинок, аби врятуватися від смерті, тому вона у зв`язку з запровадженням воєнного стану на території України не могла повернутися в Україну.
Апелянт наголошує, що багаторазово зверталася з листами до Акціонерного товариства «Кредобанк», щодо реструктуризації заборгованості за кредитним договором №іро19503 від 25.02.2021 року шляхом зменшення розміру щомісячного платежу та проведення реструктуризацію заборгованості за кредитним договором № іро19503 від 25.02.2021 року шляхом надання кредитних канікул на термін до припинення або скасування воєнного стану в України із відстроченням сплати суми основного боргу, відсотків та інших платежів за Договором № іро19503 від 25.02.2021 року. 
В скарзі зазначено, що судом першої інстанції ігноровано Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України, щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 №2120-1Х, який набрав чинності 17.03.2022 року, та прийнятий саме з метою полегшення ситуації для українців-позичальників на час війни та післявоєнного відновлення економіки. 
Підсумовуючи викладене в скарзі, зазначено, що наявні всі підставі для скасування повністю рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у позові Акціонерного товариства «Кредобанк».

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Відзив на апеляційну скаргу від учасників судової справи до суду апеляційної інстанції в строк передбачений Законом не надходив.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому, в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 25.02.2021 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Кредобанк» був укладений кредитний договір № ipo19503 (a.c.4-7).
Позивач виконав вимоги укладеного між ним та Відповідачем кредитного договору та надав Відповідачу кредитні кошти у розмірі 649 600 грн на строк 60 місяців з терміном погашення до 24.02.2026 року.
За користування кредитом відповідач повинен сплачувати позивачу відсотки за процентною ставкою 10% річних з дати укладання укладення Кредитного договору до 24.02.2022 року, 12 % річних з 25.02.2022 року по 24.02.2023 року, 14% річних з 25.02.2023 року по 29.02.2024 року. (п.3.3 Кредитного договору).
З позову вбачається, що відповідач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконує протягом тривалого часу, не здійснює відповідні платежі щодо погашення кредиту, внаслідок чого у неї перед позивачем утворилася прострочена заборгованість за кредитом.
Відповідно розрахунку заборгованості доданого до матеріалів справи та зазначеного у позові, відповідач має заборгованість, яка станом на 01.01.2022 року складає 658 823,28 грн, з яких складається заборгованість за тілом кредиту — 622 357,02 грн, заборгованість за відсотками — 36 466,26 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Колегія суддів вважає, що таким вимогам закону, оскаржене рішення відповідає в повній мірі.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦПК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що 25.02.2021 року між ОСОБА_1 та АТ «Кредобанк» було укладено кредитний договір № іро19503, згідно якого банк видав відповідачу кредит в сумі 64 9600 грн на строк 60 місяців з терміном погашення до 24 лютого 2026 року.
Згідно із пунктом 4.1. Кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язувалася повернути банку кредит в повному обсязі в порядку і в терміни, передбачені цим договором та/або додатками до нього. Позичальник здійснює погашення заборгованості за цим кредитним договором відповідно до графіку платежів, зазначеного в Додатку № 2 кредитного договору.
Відповідно до пунктів 4.9, 4.10 Кредитного договору у випадках, передбачених пунктом 2.9 цього договору, банк вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій, та інших належних до сплати платежів за цим договором, про що письмово повідомляє позичальника. Позичальник зобов`язаний протягом 60 банківських днів з моменту отримання письмової вимоги банку достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за цим договором.
Згідно із пунктом 2.9 Кредитного договору банк вправі відмовити у виплаті позичальнику кредиту або його частини у випадках: несвоєчасної сплати процентів та/або повернення кредиту (частини кредиту); наявності обставин, які свідчать про те, що наданий позичальникові кредит не буде повернуто у строки визначені цим договором; порушення істотних умов цього договору.
Вказаний договір був підписаний сторонами, є чинним, у встановленому Законом порядку недійсним не визнався.
У зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 01.01.2022 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 658823,28 грн..
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Враховуючи, що на час звернення до суду, внаслідок порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором щодо повернення кредиту у строки визначені умовами договору, виникла заборгованість по кредиту, яка в повному обсязі відповідачем на час розгляду справи не погашена, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості по кредиту у розмірі, що існує на час ухвалення рішення.

Доводи апелянтів, про неврахування судом першої інстанції того факту, що 24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією рф проти України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан, який діє і дотепер, є не обґрунтованими та не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
24 лютого 2022 року Указом Президента №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який продовжувався Указами Президента України, і діє по цей час.
Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Встановлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Також Законом №2120-ІХ від 15.03.2022року внесені зміни до Закону України «Про споживче кредитування» та відповідно до п. 6-1 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.
Із зазначеного слідує, що законодавцем звільнено позичальників від відповідальності визначеної статтею 625 ЦПК України, а також неустойки (штрафу, пені) та від інших платежів за прострочення виконання зобов`язань за договором, які були нараховані у період дії в Україні воєнного стану, тобто з 24.02.2022 року та такі нарахування підлягають списанню.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що зазначені норми не передбачають скасування відсотків за користування кредитними коштами та нарахування інфляційних. Таке нарахування є правомірним з боку кредитора.

Форс-мажорна обставина на яку посилається відповідачка в апеляційній скарзі, а саме військова агресія російської федерації проти України, не звільняє сторін договору від виконання зобов`язань і не змінює строків такого виконання, цей інститут спрямований виключно на звільнення сторони від негативних наслідків, а саме - від відповідальності за невиконання чи прострочення виконання зобов`язань на період існування форс-мажору.
Тому правила щодо звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку настання непереборної сили (форс-мажору), які визначені ст. 617 ЦК України, не підлягають застосуванню до акцесорного зобов`язання, щодо сплати суми боргу, а також процентів річних від простроченої суми.

Встановлені колегією суддів апеляційного суду фактичні обставини у справі, яка переглядається, свідчать про те, що прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем ОСОБА_1 зі сплати кредиту, процентів за користування кредитом мало місце у період з 25.02.2021 року по 01.01.2022 року, тобто, до моменту введення воєнного стану в Україні - 24 лютого 2022 року, а тому цей Закон №2120-ІХ не може бути застосований до врегулювання спірних правовідносин.

Самі по собі обставини, на які посилається відповідачка, - перебування її в іншій країні через воєнний стан в Україні, не можуть бути підставою для звільнення її від виконання обов`язку щодо сплати коштів за кредитним договором ( тіла та процентів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі-ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява№4241/03)від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011року, Європейський суд з прав людини зазначив, що «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. Вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку проте, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим, на підставі положень ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 211 ЦПК України про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Частиною другою статті 128 ЦПК України визначено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Ухвалюючи рішення районний суд зазначив, що в судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутність, відповідачка в судове засідання не з`явилася, хоча про час, дату та місце судового засідання була повідомлена у встановленому порядку. 
На адресу суду надходили заяви від 06.09.2022 року, 27.10.2022 року про відкладення розгляду справи через неможливість прибуття до суду у зв`язку із знаходженням за межами м. Одеси.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач була належним чином повідомлена судом першої інстанції про час, дату та місце судових засідань, які відбулися 07.09.2022 року та 02.11.2022 року.
06.09.2022 року до Приморського районного суду м. Одеси від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи, що обумовлено неможливістю прибуття до Приморського районного суду м. Одеси, оскільки відповідачка знаходиться за межами м. Одеси та Одеської області.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.09.2022 року ухвалено закрити підготовче провадження по справі, призначити справу до розгляду на 02.11.2022 року на 14:45 год.
Колегія суддів зазначає, що відповідач у поданій нею апеляційній скарзі не наводить заперечень на вищевказане судове рішення.
27.10.2022 року до Приморського районного суду м. Одеси від відповідача надходить заява про відкладення розгляду справи призначеного на 02.11.2022 року, у зв`язку з неможливістю прибуття до Приморського районного суду м. Одеси, оскільки відповідачка знаходиться за межами м. Одеси та Одеської області.

Суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 223 цього Кодексу (ч.1 ст. 240 ЦПК України).
Відповідно до ч.2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:
1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;
2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;
3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;
4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження;
5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач зверталась до місцевого суду із заявами про відкладення розгляду справи, а саме: 06.09.2022 року (а.с. 46), 27.10.2022 року (а.с. 49).

Верховний Суд вже неодноразово у своїх рішеннях, зокрема у справах №802/562/18-а, №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними.
При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору.
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 липня 2022 року у справі №260/4504/20.
Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи касаційну скаргу, зазначила у своїй ухвалі від 07 червня 2022 року у справі №910/10006/19, що з огляду на умови та обстановку, за яких має здійснюватися правосуддя і на необхідність дотримання принципів рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом; гласності та відкритості судового процесу; змагальності сторін та розумних строків розгляду справи, звернення до суду з клопотанням про розгляд справи в режимі відеоконференції дозволить дослідити й оцінити доводи касаційної скарги без порушення означених засад судочинства та водночас гарантувати та не наражати відвідувачів судового засідання на загрози їхньому життю, здоров`ю та безпеці, що можуть виникнути в умовах воєнної агресії проти України.
Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач при розгляді справи судом першої інстанції не скористалася наданим їй процесуальним право, яке передбачено ст. 212 ЦПК України - подати заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Тому, доводи апеляційної скарги щодо порушення місцевим судом норм процесуального права на увагу не заслуговують.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30.09.2024 року.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький