ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8068/24 Справа № 199/10167/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - АВРАМЕНКО А. М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року                                                                м. Дніпро 

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
       за участю секретаря судового засідання – Лопакової А.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2024 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової Марини Олексіївни, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни, третя особа – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, про визнання недійсною довіреності, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, припинення права власності, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, -
В С Т А Н О В И Л А:
       У грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової Марини Олексіївни, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни, третя особа – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, про визнання недійсною довіреності, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, припинення права власності, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння.
       В обґрунтування позову зазначив, що він та ОСОБА_3 були співвласниками квартири АДРЕСА_1 , яка належала їм на праві спільної часткової власності – 1/3 частина позивачу, 2/3 частин – ОСОБА_3 , який є сином колишньої дружини позивача. У квартирі позивач не проживає з кінця 2001 року після розірвання шлюбу з матір`ю зазначеного відповідача. Між позивачем та ОСОБА_3 виник спір щодо можливості проживання позивача у квартирі, який було вирішено рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2006 року на користь позивача шляхом його вселення у квартиру та визначення порядку користування квартирою. Однак позивач цим рішення не скористався через неможливість спільного проживання цих сторін. 
       У листопаді 2021 року позивач дізнався про відчуження всієї квартири на користь ОСОБА_1 . 
       З відповіді КП ДМБТІ на запит нотаріуса позивач дізнався, що квартира, включаючи належну позивачу частку, була відчужена ОСОБА_3 за довіреністю начебто від імені позивача на користь ОСОБА_4 , а вже потім останнім на користь ОСОБА_1 .        Позивач стверджує, що жодної довіреності на продаж своєї частки квартири він нікому, в тому числі ОСОБА_3 , не надавав, в матеріалах інвентаризаційної справи КП ДМБТІ міститься копія паспорту на ім`я позивача, яка відрізняється від паспорту, що наявний у позивача (анкетні дані заповнено друкованим способом, а не від руки, а також невірно зазначено місце народження позивача). 
       Враховуючи зазначене, позивач просив суд - визнати недійсною довіреність від 23 вересня 2011 року (реєстровий №420); 
       - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. за реєстровим №5752, – в частині продажу ОСОБА_3 від імені ОСОБА_2 належної останньому 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 ; 
       - припинити право власності ОСОБА_1 на належну позивачу 1/3 частину квартири; 
       - визнати за позивачем право власності на належну йому 1/3 частину квартири;
       - витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . Вирішити питання стосовно судового збору.
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової Марини Олексіївни, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни, третя особа – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, про визнання недійсною довіреності, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, припинення права власності, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння – задоволено частково.
       Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. за реєстровим №5752, – в частині продажу ОСОБА_3 від імені ОСОБА_2 належної останньому 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
       Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .
       У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
       У порядку розподілу судових витрат по справі стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рівних частках судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову пропорційно до розміру задоволених позовних вимог – в загальному розмірі 4132 гривень, тобто по 1377,33 гривень з кожного із зазначених співвідповідачів.
       Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2024 року у порядку розподілу судових витрат по справі стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рівних частках вартість проведеної судової почеркознавчої експертизи в розмірі 11471,04 гривень, тобто по 3823,68 гривень з кожного із вказаних співвідповідачів.
       Не погодившись з вказаними рішеннями суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині задоволених вимог та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вимог відмовити.
       В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
       Судом першої інстанції встановлено, що станом на 28 листопада 2011 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності позивачу та ОСОБА_3 із розміром ідеальних часток співвласників – 1/3 та 2/3 відповідно. При цьому позивачу його частка належала ще з 06 листопада 1998 року. Викладене підтверджується копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, копією свідоцтва про право власності на житло, копією довідки КП ДМБТІ від 10 серпня 2004 року, від 26 липня 2010 року, копією свідоцтва про право на спадщину за законом, копією витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно.
       Між позивачем та ОСОБА_3 , який є сином колишньої дружини позивача ОСОБА_5 від першого шлюбу, з кінця 2003 року (після смерті ОСОБА_5 ) склались неприязні стосунки, внаслідок чого ОСОБА_3 став чинити перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою, через що позивач був вимушений проживати за іншою адресою, а також звертатись до суду із позовом про вселення у спірну квартиру. Однак, хоча вказаний позов і був задоволений, позивач не спрямовував рішення суду від 26 червня 2006 року на примусове виконання, доступу до квартири з кінця 2003 року і до теперішнього часу не має. Дані обставини підтверджуються копією заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2006 року, яке набрало законної сили 07 липня 2006 року.
       08 липня 2004 року, 26 липня 2010 року позивач звертався до КП «ДМБТІ» ДОР із запитами, у відповідь на які отримував листи-відповіді про те, що станом на 09 серпня 2004 року та 26 липня 2010 року право спільної часткової власності позивача на спірну квартиру досі зареєстровано. А вже зі змісту листа КП «ДМБТІ» ДМР від 08 листопада 2021 року №15025 позивач дізнався, що право власності на спірну квартиру в цілому зареєстровано за ОСОБА_4 , внаслідок чого приватним нотаріусом ДМНО Кейтельгіссер О.М. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено позивачу у посвідченні договору купівлі-продажу 1/3 частини спірної квартири. 
       23 вересня 2011 року приватним нотаріусом ДМНО Шауловою М.О. за реєстровим №420 було нотаріально посвідчено довіреність ВРН №569508 про те, що позивач уповноважує ОСОБА_3 розпоряджатися (продати, обміняти, здавати в найм (оренду) тощо) за ціну та на умовах за його власним розсудом належну позивачу 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 ), для чого позивач уповноважує ОСОБА_3 бути його представником як власника вищевказаного нерухомого майна в усіх компетентних органах, підприємствах, установах, організаціях, у відносинах з фізичними та юридичними особами, в усіх державних установах, кооперативах і громадських організаціях, в БТІ, органах ДАБК, ГоловАПУ, експертних організаціях, органах державної влади та місцевого самоврядування, відповідних виконавчих комітетах, органах нотаріату, в органах житлово-комунального господарства, органах електро-, водо-, газопостачання, пожежних, санітарно-епідеміологічних установах тощо, з правом узгодження від імені позивача всіх процесуальних питань, подання та отримання всіх необхідних документів, в тому числі з питань реєстрації/перереєстрації на ім`я позивача права власності та вищевказане нерухоме майно.
       При цьому вищевказана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом після встановлення особи позивача на підставі паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 27 грудня 2005 року Ленінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області. Анкетні дані позивача у такому паспорті громадянина України заповнені друкованим способом, на сторінці 10 відсутній штамп про реєстрацію шлюбу, а місцем народження позивача вказано м. Дніпропетровськ. В той же час, згідно копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 27 грудня 2005 року Ленінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, наданої суду стороною позивача, його анкетні дані у паспорті заповнені рукописним способом, сторінка 10 містить штамп із відомостями про реєстрацію шлюбу, а місцем народження позивач значиться с. Загорськ Гавриліво-Посадського району Іванівської області. 
       Згідно листа ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 23 грудня 2021 року №1201.4.1-14638/12.2-21 позивач був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 27 грудня 2005 року Ленінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, у зв`язку із непридатністю для користування паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 03 лютого 2000 року Амур-Нижньодніпровським РВ УМВС України в Дніпропетровській області. Згідно заяви про видачу паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , яка заповнювалась особисто позивачем при оформленні паспортного документу, позивач народився в с. Загорськ Гавриліво-Посадського району Іванівської області.
       Згідно листів приватного нотаріуса ДМНО Шаулової М.О. від 09 серпня 2022 року №194/01-16, від 09 листопада 2022 року №231/01-16 оригінал довіреності позивача, посвідчений вказаним нотаріусом 23 вересня 2011 року за реєстровим №420, та всі долучені до неї документи були знищені у порядку, встановленому п.13.8-13.13 розділу ХІІІ правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції від 22 грудня 2010 року №3253/5. 
       У приватного нотаріуса ДМНО Шаулової М.О. зберігається реєстр для реєстрації нотаріальних дій, в якому у відповідності до ст.52 Закону України «Про нотаріат», п.5 глави 7, п.п.1-3 глави 11 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, п.п.7.1, 7.17, 7.22, 7.28, 7.41, 7.45 розділу VІІ Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року №3253/5, п.13, 25 глави ІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5, містяться відомості про документ, за яким нотаріусом встановлювалась особа громадянина для видачі від імені позивача спірної вищевказаної довіреності, а також анкеті дані такого довірителя. Таким документом у реєстрі за №420 вказано паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий 27 грудня 2005 року Ленінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, а особу – ОСОБА_2 , 1939 року народження. Також реєстр містить рукописний текст особи довірителя – « ОСОБА_2 » та її підпис. Викладені обставини підтверджуються копією сторінок реєстру для реєстрації нотаріальних дій, а також підтверджено самим приватним нотаріусом та її представником в ході розгляду справи.
       Відповідно до висновку експерта №276-23 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №199/10167/21 від 22 червня 2023 року підпис від імені ОСОБА_2 та рукописний текст « ОСОБА_2 » у графі «Підписи осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії» реєстру для реєстрації нотаріальних дій за період 16.02.2011 – 30.12.2011 приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М.О., у якому за реєстровим №420 міститься запис про вчинення нотаріальної дії – посвідчення 23.03.2011 довіреності від імені ОСОБА_2 на розпорядження майном серії ВРН №569508, виконані не  ОСОБА_2 (РНОКПП  НОМЕР_3 ), а іншою особою. 
       26 грудня 2011 року приватним нотаріусом ДМНО Лозенко В.В. за реєстровим №5752 було нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між відповідачем ОСОБА_3 , який діяв від себе та від імені позивача на підставі вищевказаної довіреності, посвідченої приватним нотаріусом ДМНО Шауловою М.О. від 23 вересня 2011 року за реєстровим №420, як продавцями, та відповідачем ОСОБА_4 , як покупцем. За умовами договору купівлі-продажу покупець придбав у продавців спірну квартиру АДРЕСА_1 . В той же день відбулась державна реєстрація вищевказаного правочину, а потім 13 квітня 2012 року відбулась і державна реєстрація права власності на спірну квартиру за покупцем. Дані обставини підтверджуються копією зазначеного договору купівлі-продажу квартири та документів, на підставі яких було посвідчено такий договір, копією відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, копією листа КП «ДМБТІ» ДМР від 08 листопада 2021 року №15025.
       27 грудня 2016 року відбулась державна реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 , як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем, та посвідченого 27 грудня 2016 року приватним нотаріусом ДМНО Петренко К.В. за реєстровим №2112, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
       Ухвалюючи рішення в частині позовних вимог про визнання частково недійсним спірного договору купівлі-продажу квартири та витребування у ОСОБА_1 належної позивачу частки спірної квартири, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки у ОСОБА_3 на момент укладення спірного договору купівлі-продажу спірної квартири були відсутні повноваження на розпорядження належною позивачу часткою такої квартири.
       Додаткове рішення суду мотивоване тим, що при ухваленні рішення суду по суті спору було лише частково вирішено питання про розподіл судових витрат, а саме в частині судового збору, враховуючи результати розгляду вказаної справи та проведення в ході її розгляду за ухвалою суду судової почеркознавчої експертизи, яка була необхідна для вирішення справи по суті та покладена в основу рішення суду, а вартість такої експертизи була сплачено стороною позивача, суд дійшов до висновку про обґрунтованість заяви ухвалення додаткового рішення, яким стягнуто з відповідачів вартість проведеної судової почеркознавчої експертизи в рівних частках, тобто по 3823,68 гривень з кожного.
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.
       Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
       У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
       Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
       Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
       Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
       Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
       Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15)).
       Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
       Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 ; грудня 2014 року (провадження № 6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
       Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
       Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).
       За змістом норм ст.ст.4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав, окрім іншого, підлягає право власності на квартиру.
       Пунктом 67 Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника, крім випадку, коли право власності належного власника на таке майно було зареєстроване в Державному реєстрі прав.
       В свою чергу, відповідно до ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
       Частиною 3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
       Матеріалами справи достеменно встановлено, що вибуття з володіння позивача належної йому 1/3 частки у праві спільної часткової власності на спірну квартиру відбулось на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Лозенко В.В. за реєстровим №5752. Продавцем за цим договором виступав відповідач ОСОБА_3 , який діяв як від свого імені (при продажі 2/3 частин спірної квартири), так і від мені позивача (при продажі 1/3 частини спірної квартири), діючи в останньому випадку на підставі довіреності, посвідченої 23 вересня 2011 року приватним нотаріусом ДМНО Шауловою М.О. за реєстровим №420. 
       При цьому, як встановлено судом, зазначена довіреність позивачем не підписувалась, а тому є неукладеним, не вчиненим, таким, що не відбувся, правочином, що не породжує жодних прав та обов`язків, а також жодних правовідносин. У ОСОБА_3 на момент укладення спірного договору купівлі-продажу спірної квартири були відсутні повноваження на розпорядження належною позивачу часткою такої квартири, що також свідчить і про наявність дефекту волі при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири, а відтак і про наявність підстав, передбачених ст.203 ч.ч.1, 3, ст.215 ч.1, ст.658 ЦК України, для визнання такого оспорюваного правочину недійсним в частині продажу належної саме позивачу частки спірної квартири. Отже, позовні вимоги про визнання частково недійсним спірного договору купівлі-продажу квартири є обґрунтованими.
       Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильних висновків, що ефективним способом захисту порушеного права власності позивача є витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .
       Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.
       Щодо стягнення витрат за проведену судову почеркознавчу експертизу.
       За положенням п.п. 2,3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; а також, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
       За ч.ч. 3-4 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
       З матеріалів справи вбачається, що оскільки судом першої інстанції в рішенні від 23 лютого 2024 року не було вирішено питання щодо розподілу судових судових витрат, а саме в даному випадку щодо сплаченої позивачем вартості судової почеркознавчої експертизи, позивач звернувся до суду із відповідною заявою щодо ухвалення додаткового рішення. 
       Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
       За положенням п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.
       Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
       Враховуючи вищенаведене в сукупності, оскільки матеріали справи містять в повній мірі докази на підтвердження понесених позивачем витрат на проведення експертизи у розмірі 11471,04 грн, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення заяви позивача про ухвалення додаткового рішення.
       Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
       На підставі наведеного та враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення суду, які б були підставою для його скасування, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.
       За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - залишенню без змін.
       Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
       На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2024 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2024 року — залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

       Судді: