КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 759/1836/23                                      Головуючий у суді першої інстанції - Сенько М. Ф
Номер провадження № 22-ц/824/14471/2024                                   Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 листопада 2024 року                                                                        м. Київ
Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Яворського М.А.(суддя-доповідач),  Кашперської Т.Ц.,   Фінагеєва В.О.,
розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником Сальніковою Ангеліною Олександрівною , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів, -
ВСТАНОВИВ:
У січні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 в якому просив з дня звернення до суду зняти із ОСОБА_3 обов`язок сплачувати (припинити стягнення) згідно з судовим наказом Святошинського районного суду м. Києва виданого 22 березня 2019 року, справа №759/5005/19 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позову вказував на те, що дитина проживає з позивачем (батьком) і перебуває на його утриманні, а відтак у нього відсутній обов`язок сплачувати аліменти.
Вказує, що неповнолітній син сторін з 02 січня 2022 року фактично не проживає та не перебуває разом із матір`ю. Проте син проживає разом із батьком за адресою АДРЕСА_1 . 
Обставинами того, що дитина з вказаної дати почала проживати із батьком є те, що відповідно до постанови Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №759/1382/19 батьку було визначено спосіб участі у вихованні дитини ОСОБА_4 , а саме: можливість зустрічей кожної першої і третьої суботи та неділі з 11 год. суботи до 19 год. 30 хв. неділі за місцем проживання дитини з матір`ю. Перша субота та неділя січня місяця припадає на 01.01.2022 та 02.01.2022р.
У зв?язку з відмовою в добровільному порядку матір`ю дитини виконувати рішення суду на підставі виконавчого листа №759/1382/19 від 01 липня 2021 року Бердянським ВДВС у Бердянському районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) розпочато виконавче провадження № НОМЕР_3.
На виконання вимоги державного виконавця у рамках вказаного виконавчого провадження та виконуючи судове рішення позивач об 18 год. 02 січня 2022 року прибув з дитиною за адресою: АДРЕСА_2 , де на той час проживала відповідачка, для передачі дитини матері та здійснив телефонний дзвінок останній, яка повідомила, що вона у гостях та буде відсутня. 02 січня 2022 року матір дитини надіслала батьку в месенджері телеграм повідомлення про те, що її не буде об 18 год. 02 січня 2022 року, так як вона йде у гості.
Оскільки батьком були вжиті усі заходи щодо повернення дитини матері, проте відсутність матері дитини за вказаною адресою, слід розцінювати як факт відмови матері від отримання дитини, яка перебувала в хворобливу стані, а також неналежне виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків. У зв`язку з тим, що матір не прийшла за дитиною, залишення дитини самого за вказаною адресою, створило загрозу для її життя та здоров`я, з огляду на те, що є малолітньою особою (на той час мав 4 роки та 7 місяців).
Вказував, що діючи в інтересах своєї малолітньої дитини, він прийняв рішення, що дитина поїде до міста Києва, в т.ч. для надання йому належного медичного забезпечення в медичному центрі м. Києва, а також забезпечив для нього безпечне та спокійне середовище, де дитина себе спокійно та безпечно почуває. 
Отже, з 02 січня 2022 року малолітній син ОСОБА_4 проживає постійно з батьком і також з вказаної дати - ОСОБА_4 знаходиться на повному утриманні батька, дитина отримує найкраще ведичне забезпечення, забезпечена усім необхідним для належного її розвитку відповідно до її віку. Мати жодним чином не приймає участі у матеріально забезпеченні спільного малолітнього сина його розвитку та утриманні. 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29 березня 2024 рокупозовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.
Звільнено ОСОБА_3 від сплати аліментів, що підлягають стягненню на підставі судового наказу судді Святошинського районного суду м. Києва від 22 березня 2019 року (ун. №759/5005/19, пр. №2-н/759/111/19), за період з 31 січня 2023 року по 23 лютого 2023 року, та з 25 грудня 2023 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1073 (одну тисячу сімдесят три) грн. 60 коп. судового збору..
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Сальнікова А.О. подала апеляційну скаргу, відповідно до якої вказує, що судом не повністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки викладені в оскаржуваному рішенні - не відповідають фактичним обставинам справи.
Так, вказує, що батько без законних підстав змінив місце постійного проживання дитини з матір`ю на тимчасове перебування з батьком. Факт того, що дитина має проживати з матір`ю встановлено судовим рішенням у цивільних справах та відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.
Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взято до уваги постанову Верховного Суду у справі № 759/1382/19, а викладено лише обставини ухвалення постанови апеляційного суду у вказаній справі, внаслідок чого неправильно встановлено обставини справи і неправильно надано їм оцінку. 
При ухваленні рішення залишено поза увагою постанову Київського апеляційного суду та Постанову Верховного Суду у справі № 759/17341/20, якими батькові відмолено у визначенні місця проживання дитини з ним. 
Вважає, що справа стосується саме обов`язку виконувати судовий наказ від 22 березня 2019 року у справі № 759/5005/19. Наказ суду про стягнення аліментів і є заходом, спрямованим на дотримання прав дитини. Недоречним та хибним доводом позивача є те, що дитина позбавлена права власності на аліменти, оскільки позивач аліменти не сплачує, про що свідчить заборгованість у вказаному вище виконавчому провадженні. Крім того, позивач не довів, а суд не встановив доказів нецільового використання Відповідачем аліментів, та постійного проживання дитини з батьком, що лише у сукупності могло б бути результатом зняття обов`язку з позивача по їх сплаті.
Вказує, що з метою уникнення від виконання зобов`язання щодо аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 у грудні 2021 року, зловживаючи довірою взяв дитину на 1 календарний тиждень на час відпустки та у подальшому самочинно змінив місце проживання дитини та упродовж 1 року та 2 місця, разом зі своєю матір`ю не повертали сина, чинили перешкоди у спілкуванні. Зазначені обставини були встановлені судом у справі 759/5005/19.
Також вказує, що саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути знятий обов`язок по сплаті аліментів. Проте позивачем не доведено обставин, на які він посилався в позові, а суд дійшов помилкового та передчасного висновку, постановляючи оскаржуване судове рішення. Також позивачем не доведено, а судом не встановлено, що після видачі судового наказу Святошинського районного суду м. Києва від 22 березня 2019 року у справі № 759/5005/19, яким з ОСОБА_3 стягувалися аліменти на утримання дитини, обставини змінилися таким чином, що позивач має право звільнятися від них шляхом задоволення позову про їх припинення.
Суд повинен був з`ясувати такі підстави з урахуванням усіх обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
До аналогічного висновку дійшов Верховний суд у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11, від 17 жовтня 2019 року у справі № 2-3558/2010 та від 24 червня 2020 року у справі N? 520/1466/14-. Вказаних висновків судом першої інстанції не взято до уваги.
Постановляючи оскаржуване рішення суду, суд проігнорував та не прийняв до уваги відзив та двічі письмові пояснення та сукупність належних доказів, які свідчать про те, що дитина постійно проживає з матір`ю, а наразі з батьком перебуває тимчасово, через неправомірні дії останнього.
Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - адвокат Сальнікова А.О. просить апеляційний суд скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 березня 2024 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити повністю,а також стягнути з позивача судові витрати та понесені витрати на професійну правничу допомогу.
02 вересня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - адвоката Якименка М.М. на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить залишити її без задоволення. Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу та початку окремого проживання, питання щодо місця проживання спільної дитини не вирішувалось. В 2018 році відповідачка самочинно, без згоди позивача змінила місце проживання та разом з дитиною переїхала проживати до міста Бердянськ. Така самочинна зміна місця проживання призвела до розриву сімейних зв`язків. 
Та обставина, що спір про визначення місця проживання дитини не вирішений та рівність прав і обов`язків батьків щодо дитини спростовують твердження апелянта про відсутність законних підстав проживання дитини з батьком та тимчасовість перебування дитини з батьком. 
Також зазначає, що факт внесення відомостей до ЄРДР не є належним та допустимим доказом протиправної зміни місця проживання дитини про що посилається апелянт в апеляційній скарзі.
Вказує, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача. 
Відповідачка не спростувала факти самостійного утримання сина батьком у період з моменту звернення до суду з позовом до 23 лютого 2023 року і з 25 грудня 2023 року до моменту ухвалення рішення, а також не надала доказів на утримання нею дитини в цей період.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 17 листопада 2016 року сторони перебували у шлюбі. 
В цьому шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом  про народження дитини серії НОМЕР_1 (а.с. 5 т.1).
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу дитина проживала разом з матір`ю.
22 березня 2019 року Святошинським районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі заробітку (доходу) боржника, щомісяця, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 13 березня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
Постановою Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року було визначено ОСОБА_3 способи участі у вихованні та спілкуванні з сином: кожної першої та третьої суботи та неділі місяця з 11:00 години суботи до 19 години 30 хвилин неділі.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком та передання дитини батьку.
Після чергового побачення позивач не повернув дитину матері, внаслідок чого з 02 січня 2022 року дитина проживала з батьком.
З 23 лютого 2023 року дитина проживала з матір`ю до 25 грудня 2023 року, коли батько знову забрав її до себе.
Обставини відібрання дитини батьками є предметом розслідування та   доказування в кримінальних провадженнях, що заведені за заявами як позивача так і відповідачки.
На час розгляду  справи судом першої інстанції в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з матір`ю, а в провадженні Святошинського районного суду м. Києва справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком.
Крім того, в провадженні судів перебували (перебувають) матеріали щодо аліментних зобов`язань сторін (в порядку виконання судового наказу, про видачу судового наказу, скасування судового наказу, скарги на дії виконавця, тощо).
Разом з тим, наказ Святошинського районного суду м. Києва виданого 22 березня 2019 року про стягнення з ОСОБА_3 аліментів чинний.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , виходив з того, що аліменти - це кошти, спрямовані на забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. У цьому аспекті доведенню підлягають саме ті обставини, що діти постійно, а не тимчасово проживають із тим з батьків, хто сплачував аліменти. 
Суд першої інстанції пославшись на ч. 4 ст. 273 ЦПК України вказав, що зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.
Апеляційний суд не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
У статті 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Відповідно до статті 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Звертаючись з позовом ОСОБА_3 посилався на те, що із січня 2022 року дитина, на утримання якої з нього стягнуто аліменти, проживає з ним і ці обставини впливають на припинення сплати періодичних платежів (аліментів) та, відповідно, надають йому право вимагати звільнення від них.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року по цивільній справі № 759/17341/20 відмовлено батьку ОСОБА_3 у позові про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним та передання дитини. 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року залишено без змін.
Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 квітня 2022 року рішення суду першої інстанції та апеляційної інстанції залишено без змін. 
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Відтак вищевказаними судовими рішеннями, які мають преюдиційний характер та яким встановлено, що питання про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним та передання дитини батьку відмовлено, на підставі якого заявлено зазначений позов.
Таким чином колегія суддів, перевіряючи доводи викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 щодо неправомірності рішення суду першої інстанції в частині припинення стягнення аліментів на  утримання сина ОСОБА_4 , в період із з 31 січня 2023 року по 23 лютого 2023 року, та з 25 грудня 2023 року доходить висновку про їх обґрунтованість, оскільки позивач у справі в супереч установленому чинним законодавством України (ст. 157-161  СК України) після видання судом судового наказу про стягнення із нього аліментів на утримання дитини самостійно змінив місце проживання дитини, не повернувши її матері - відповідачці у справі після чергового  побачення.  
Доходячи вказаного висновку колегія суддів враховує, що Святошинський районний суд м. Києва, видаючи 22 березня 2019 року судовий наказ  про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , погодився та визнав встановленим факт безспірний факт проживання  сина ОСОБА_4 із матір`ю ОСОБА_1 та перебування дитини на  її утримання.
Даний наказ є діючим, не скасовувався в порядку перегляду за нововиявленими обставинами, тому згідно ст. 18 ЦПК України, п. 9 ч. 1  ст. 129 Конституції України  підлягає обов`язковому виконанню.
Також із матеріалів справи вбачається, що між сторонами у справі існував спір щодо участі батька - позивача у справі, у вихованні, спілкуванні із дитиною та усунення перешкод йому у спілкуванні із дитиною  - справа №759/1382/19 за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, служба у справах дітей Бердянської міської ради Запорізької області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. При розгляді даної суди установили, що сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на час подання позовної заяви та розгляду справи судом проживає разом з матір`ю у м. Бердянську Запорізької області. При цьому за наслідками розгляду вказаної справи Верховним Судом  18 листопада 2020 року було ухвалено постанову , в якій Верховний Суд  - «визначив спосіб участі  ОСОБА_3  у спілкуванні із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його вихованні: 1)     можливість зустрічей кожної першої і третьої суботи та неділі з 11 год 00 хв суботи до 19 год 30 хв неділі за місцем проживання дитини з матір`ю; 2)     можливість спільного відпочинку один календарний тиждень влітку та один календарний тиждень в зимовий період під час відпустки батька без присутності або у присутності матері дитини; 3)     можливість спілкування засобами телефонного та електронного зв`язку з урахуванням режиму дня, що забезпечує гармонійний і здоровий розвиток дитини; 4)     можливість спільного святкування у непарні роки наступних свят: Новий рік (31 грудня) з 20 год 00 хв до 19 год 00 хв наступного дня після свята, Різдво Христове (7 січня), Пасха (Великдень), Трійця; 5)    можливість спільного святкування дня народження батька (1 березня).
Доходячи вказаного висновку,  Верховний Суд послався на те, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Встановлені судами у вище вказаній справі обставини підтверджують, що місце постійного проживання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_4 є місце проживання матері, і саме на її користь судом стягувалися аліменти  із позивача у справі, тому  самостійна зміна місця проживання дитини без відповідного судового рішення щодо неповнолітньої дитини без згоди матері не може бути підставою для припинення встановлених судовим рішення стягнень аліментів.  
Суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір вище зазначених норм матеріального права не врахував, що призвело до неправильного вирішення спору.
 Приймаючи до уваги вище вказані обставини, апеляційний суд доходить  висновку, що у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів, необхідно відмовити, з мотивів та підстав, викладених у даній постанові апеляційного суду.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції,  ухвалюючи у вказаній справі рішення, допустив неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до ухвалення у справі помилкового рішення, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір, сплачений відповідачкою при подачі апеляційної скарги підлягає стягненню з позивача за правилами ст. 141 ЦПК України.
Апелянт в поданій апеляційній скарзі також просив стягнути судові витрати на правничу допомогу у розмірі 14 000 грн.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до ордеру ОСОБА_1 26 червня 2024 року уклала Договір № 02/03 про надання правової допомоги.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства»).
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»)
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
У статті 133 ЦПК України перелічено види судових витрат. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Із матеріалів справи вбачається, що адвокатом Сальніковою А.О. були надані правничі послуги відповідачу у справі на стадії апеляційного розгляду справи у вигляді складання та подані апеляційної скарги  (а.с. 105-142 т.3).
Разом з тим, позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечуючи проти розміру витрат на правничу допомогу понесених відповідачами не надав належних та допустимих доказів щодо необґрунтованість та не співмірності вказаних витрат.
Крім того погоджуючись із зазначеним відповідачами витратами колегія суддів враховує характер спірних відносин, складність та обсяг матеріалів справи, а також вимушеність відповідача нести вказані витрати для захисту своїх прав.
Тому, враховуючи принцип співмірності та справедливості, та відшкодування витрат стороні на користь якої ухвалено рішення, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником Сальніковою Ангеліною Олександрівною ,задовольнити.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 березня 2024 рокускасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментіввідмовити.
Стягнути з  ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_2 )  на користь ОСОБА_1 понесених витрат на сплату судового збору при подачі апеляційної скарги у розмірі 1 610,40 грн та витрат на правничу допомогу у сумі 10 000 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.
 
Судді : 
 
              _______________                ________________         ______________
               М.А.Яворський                  Т.Ц.Кашперська              В.О.Фінагеєв