ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 грудня 2024 року
м. Київ
справа № 509/493/21
провадження № 61-9959св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурська Валентина Семенівна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 вересня 2021 року в складі судді Кочко В. К. та постанову Одеського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року в складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Князюка О. В., та касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2023 року в складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Князюка О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просила витребувати на її користь з незаконного володіння ОСОБА_2 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1080103151237), та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 5123755800:01:003:0392 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1080118351237). 
Позов мотивований тим, що їй на праві приватної власності належали земельна ділянка площею 0,1 га та житловий будинок загальною площею 402,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
06 грудня 2007 року вона уклала з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») кредитний договір № 014/0018/74/86629, згідно умов якого банк надав їй кредит у розмірі 380 016,00 доларів США зі сплатою 13% річних.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 10 грудня 2007 року вона уклала з банком договір іпотеки, за умовами якого  передала в іпотеку належні їй на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,1000 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку за цією ж адресою.
В подальшому право вимоги за договором іпотеки неодноразово було відступлено на підставі відповідних договорів та згідно останнього договору від 31 серпня 2016 року фізична особа ОСОБА_3 набула право вимоги за договором іпотеки, укладеним між нею та АТ «Райффайзен Банк Аваль» 10 грудня 2007 року.
У листопаді 2016 року їй стало відомо, що власником належних їй житлового будинку та земельної ділянки відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно є ОСОБА_3 . Відповідні зміни щодо власника нерухомості були внесені до державного реєстру приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н. Ф.
Не погоджуючись з діями приватного нотаріуса вона звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення від 09 листопада 2016 року.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2017 року визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н. Ф. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 32290685 від 09 листопада 2016 року щодо реєстрації права власності за ОСОБА_3 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку за цією ж адресою з кадастровим номером 5123755800:01:003:0392.
На підставі вказаної постанови право власності ОСОБА_3 на спірні земельну ділянку та житловий будинок було скасоване та відновлено її право власності на земельну ділянку та житловий будинок.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2017 року та прийнято нову постанову, якою відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .
На підставі цієї постанови право власності ОСОБА_1 на житловий будинок та земельну ділянку були скасовані.
Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2018 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року було скасовано. Провадження в адміністративній справі закрито. Роз`яснено право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.
Поки справа перебувала на розгляді у Верховному Суді, право власності на іпотечне майно знову було перереєстроване за ОСОБА_3 .
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 листопада 2020 року визнано протиправними та скасовано рішення державних реєстраторів, згідно з якими право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_3 , та скасовано відповідні записи про право власності. 
Незважаючи на це, 01 червня 2019 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки відчужила спірні житловий будинок та земельну ділянку ОСОБА_2 . 
Оскільки спірна нерухомість були незаконно набуті у власність ОСОБА_3 та в подальшому відчужені, то житловий будинок та земельна ділянка, підлягають витребуванню на її користь з чужого незаконного володіння останнього набувача на підставі статті 388 ЦК України. 
Також ОСОБА_1 зазначала, що жодної згоди на відчуження спірного майна вона не надавала. Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року, в задоволенні позову відмовлено. 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що матеріали справи містять належні докази того, що позивачу було відомо про продаж спірного майна ОСОБА_2 і вона, а також її чоловік, не заперечували проти цього, а також підтвердили відсутність будь-яких претензій щодо відчуження спірного майна в майбутньому. Вказані обставини унеможливлюють витребування нерухомості з володіння добросовісного набувача.
Додатковою постановою Одеського апеляційного суду від 13 червня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 32 000, 00 грн.
Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що з урахуванням часткової доведеності понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, на підставі положень пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України колегія суддів дійшла до висновку про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підтверджених витрат на правничу допомогу, понесених заявником у суді апеляційної інстанції, в сумі 32 000,00 грн.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг
У червні 2023 року представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Попова О. А. засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
На обґрунтування касаційної скарги на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду зазначала про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/8068/16-ц, від 11 квітня 2018 року в справі № 554/14813/15-ц, від 21 листопада 2018 року в справі № 367/7589/15-ц, від 12 грудня 2018 року в справі № 199/1276/17, від 23 січня 2019 року в справі № 306/1224/16-ц, від 20 березня 2019 року в справі № 306/2053/16-ц, від 24 квітня 2019 року в справі № 638/20000/16-ц, від 24 квітня 2019 року в справі № 521/18393/16-ц, від 10 жовтня 2019 року в справі № 752/10790/16-ц, від 15 січня 2020 року в справі № 607/2754/16-ц, від 18 січня 2023 року в справі № 200/12998/18, від 01 березня 2023 року в справі № 752/7895/19, від 26 квітня 2023 року в справі № 761/30876/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Вона не отримувала жодних письмових вимог від ОСОБА_3 про усунення порушень.
Враховуючи відсутність укладеного між сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, реєстрація за ОСОБА_3 права власності на спірні житловий будинок та земельну ділянку відбулась без достатніх правових підстав з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку».
Вирішуючи по суті спір, суди надали оцінку законності факту набуття ОСОБА_3 права власності на спірні житловий будинок та земельну ділянку в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки згідно зі статтею 37 Закону України «Про іпотеку», незважаючи на те, що такі вимоги позивачем не заявлялись.
У червні 2023 року ОСОБА_1 через представника Попову О. А. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила скасувати додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким залишити без задоволення або без розгляду заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення.
Касаційна скарга на додаткову постанову апеляційного суду мотивована застосуванням апеляційним судом норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 14 лютого 2019 року у справі № 916/24/18, від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20, від 09 грудня 2021 року у справі № 922/3812/19 та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункти 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Під час розгляду справи як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, ОСОБА_2 не подала суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона очікує понести у зв`язку з розглядом справи.
Постанова Одеського апеляційного суду прийнята 25 квітня 2023 року, під час її оголошення в приміщенні суду був присутній представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , однак із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу з наданням відповідних доказів він звернувся лише 04 травня 2023 року, тобто з пропуском п`ятиденного строку для подання відповідних доказів,  не просив поновити пропущений процесуальний строк та не вказав про поважність причин його пропуску. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2023 року та витребувано її матеріали з Овідіопольського районного суду Одеської області.
Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року.
18 грудня 2023 року справа № 509/493/21 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
ОСОБА_2 направила відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга на рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без задоволення, а касаційна скарга на додаткову постанову апеляційного суду підлягає задоволенню.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що  06 грудня 2007 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 014/0018/74/86629, за яким позичальник отримав кредит у розмірі 380 016,00 доларів США зі сплатою 13 % річних за користування кредитом.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 10 грудня 2007 року банк уклав з ОСОБА_1 договір іпотеки, предметом якого є належні позивачу житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка площею 0,1000 га, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за цією ж адресою.
Право вимоги за іпотечним договором неодноразово було предметом договорів відступлення права вимоги та 31 серпня 2016 року між ТОВ «Стандард Фінанс Групп» та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, відповідно до умов якого іпотекодержатель передав, а новий іпотекодержатель прийняв всі права вимоги за іпотечним договором, укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 10 грудня 2007 року.
Листом від 08 вересня 2016 року № 722/01-16 приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н. Ф. передала ОСОБА_1 заяву ОСОБА_3 з вимогою достроково погасити заборгованість за кредитним договором № 014/0018/74/86629 від 06 грудня 2007 року в розмірі 19 730 225,44 грн.
25 жовтня 2016 року приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н. Ф. видала свідоцтво, у якому відповідно до статті 84 Закону України «Про нотаріат» посвідчила, що нею 08 вересня 2016 року заяву ОСОБА_3 за реєстраційним № 1696 передано ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 . У свідоцтві також вказано, що заява вручено особисто ОСОБА_1 10 вересня 2016 року.
Суди встановили, що ОСОБА_3 було дотримано процедуру позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.
09 грудня 2016 року приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Куркан Н. Ф., розглянувши заяву представника ОСОБА_3 від 03 листопада 2016 року та додані до неї документи, прийняла рішення № 32290685 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого провела державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 5123755800:01:003:0392.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2017 року у справі № 815/6598/16 визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н. Ф. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 32290685 від 09 листопада 2016 року щодо реєстрації права власності за ОСОБА_3 на спірні житловий будинок та земельну ділянку.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2017 року скасовано, прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н. Ф. про визнання протиправним та скасування рішення.
На підставі вищевказаного судового рішення було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року у справі № 815/6598/16 постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року скасовано. Провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н. Ф. про визнання протиправним та скасування рішення закрито. Роз`яснено право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.
01 червня 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до пунктів 1, 3, 4 якого ОСОБА_3 передала у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність за обумовлену грошову суму житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер земельної ділянки: 5123755800:01:003:0392, яка відчужується разом із зазначеним житловим будинком, про що свідчить договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений одночасно з цим договором. 
У той же день ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га, експлікація земельних угідь: 0,1000 га - рілля, за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який відчужується разом із зазначеною земельною ділянкою, про що свідчить договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений одночасно з цим договором. Кадастровий номер земельної ділянки: 5123755800:01:003:0392. 
01 червня 2019 року ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_7 склали нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої вони, володіючи достатнім обсягом цивільної дієздатності, діючи добровільно, без будь-якого примусу як фізичного, так і морального, на підставі вільного волевиявлення, яке відповідає їх внутрішній волі, розуміючи значення, умови та правові наслідки своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, повідомили, що їм відомо про те, що у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором № 014/0018/74/86629, укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 06 грудня 2007 року, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 , та вони не заперечують проти продажу вищевказаних житлового будинку і земельної ділянки. Також у цій заяві підтвердили, що будь-які фінансові претензії до ОСОБА_3 у них відсутні.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо касаційної скарги на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.
Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Звертаючись до суду у цій справі позивачка посилалася на те, що спірна нерухомість  була незаконно набута у власність ОСОБА_3 та в подальшому відчужена, тому житловий будинок та земельна ділянка підлягають витребуванню на її користь з чужого незаконного володіння останнього набувача на підставі статті 388 ЦК України.
За змістом статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом.
Встановивши, що у нотаріально посвідченій заяві від 01 червня 2019 року ОСОБА_1 та її чоловік підтвердили їх обізнаність про належність спірної нерухомості на праві власності ОСОБА_3 та зазначили про відсутність заперечень проти продажу цього майна ОСОБА_3 іншій особі, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність у діях ОСОБА_1 волі на передачу цього майна іншій особі, що унеможливлює його витребування майна від добросовісного набувача.
Висновки судів не суперечать висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених у касаційних скаргах постановах.
Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Щодо касаційної скарги на додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2023 року
Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Встановлено, що постанова Одеського апеляційного суду прийнята 25 квітня 2023 року, відповідач ОСОБА_2 через представника ОСОБА_6 звернулася до суду апеляційної інстанції із заявою про відшкодування понесених нею витрат на правничу допомогу 04 травня 2023 року, тобто з пропуском строку, передбаченого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, із заявою про поновлення пропущеного строку до суду не зверталася.
Вирішуючи питання про відшкодування відповідачу понесених витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції на наведене уваги не звернув, не врахував, що позивач не дотримався установленого процесуальним законом порядку пред`явлення до відшкодування таких витрат, правила частини восьмої статті 141 ЦПК України не застосував, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про ухвалення додаткового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.
Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково й ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне додаткову постанову суду апеляційної інстанції скасувати з залишенням заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу без розгляду.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року залишити без задоволення.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року залишити без змін.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2023 року задовольнити.
Додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2023 року скасувати, заяву ОСОБА_8 про відшкодування витрат на правничу допомогу залишити без розгляду.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
    Головуючий	    М. Є. Червинська	
 	 	
Судді	А. Ю. Зайцев   Є. В. Коротенко   В. М. Коротун	
 	 	
 	М. Ю. Тітов