ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 грудня 2024 р. 	Справа № 520/26753/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2023, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі №520/26753/23
за позовом         ОСОБА_1  
до    Головного управління ДПС у Харківській області         
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі – позивач, ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (надалі – ГУ ДПС у Харківській області, податковий орган, контролюючий орган, відповідач, апелянт), в якому просила суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 02.03.2023 №0029813-2417-2023 про визначення податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у загальному розмірі 152985,00 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року позов ОСОБА_1 - задоволено.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 02.03.2023 №0029813-2417-2023.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 1529 грн 85 коп за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській області.
Не погодившись з цим судовим рішенням, ГУ ДПС у Харківській області подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просило скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2023 року по справі та ухвалити постанову задоволення позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт покликався на те, що правомірно визначив позивачеві суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у загальному розмірі 152985,00 грн, виходячи з встановленої ставки податку у розмірі 1% мінімальної заробітної плати, оскільки вважає, що будівля позивача належить до будівель торгівлі, оскільки ФОП ОСОБА_2 , який орендують частину цього будинку за 50 тис грн за рік, має основний вид діяльності «торгівля одягом у спеціалізованих магазинах» за КВЕД 47.71.
ОСОБА_1 не погодилася з доводами апеляційної скарги та подала відзив на неї, у якому просила у задоволенні скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказала, що належне їй на праві приватної власності нежитлове приміщення, відповідно до технічного паспорту, є виробничим будинком та має обкладатися податком за ставкою 0,1 %, а не 1%, як протиправно обрахував податковий орган.
Згідно з положеннями ч. 1, 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази на які сторони посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 відповідно даних з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно є власником нежитлової будівлі літ. “У-3”, загальною площею 2549,3 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 04.03.2019.
Як зазначено позивачем у позовній заяві, контролюючим органом було визначено їй   податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021 рік на підставі податкового повідомлення-рішення від 02.03.2023 №0029813-2417-2023 у загальному розмірі 152985,00 грн.
Позивач, не погодившись із зазначеним податковим повідомленням-рішенням, скористалась наявним у неї правом на оскарження такого в адміністративному порядку шляхом направлення скарги про скасування такого рішення контролюючого органу до Державної податкової служби України. Однак, рішенням Державної податкової служби України від 24.08.2023 №24594/6/99-0006-01-03-06 скаргу було залишено без задоволення, а рішення – без змін.
Вважаючи зазначене податкове повідомлення-рішення протиправним, а свої права порушеними, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, безпідставності застосування ставки податкову у розмірі 1% мінімальної заробітної плати, то час як мав застосувати ставку податку у розмірі 0,1%.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює Податковий кодекс України (надалі - ПК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За змістом пункту 265.1 статті 265 та пункту 10.1 статті 10 ПК України податок на майно, складовою якого є податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є місцевим податком. Специфіка місцевих податків полягає в тому, що їх встановлюють місцеві ради (сільські, селищні або міські) відповідно до вимог та в межах, визначених Податкового кодексу України.
Порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначено статті 266 ПК України.
Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України).
Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Згідно з підпунктом 266.3.3 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.
Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України).
Ставки та пільги з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у спірних правовідносинах визначені рішенням Харківської міської ради від 22.02.2017 №542/17.
Згідно з пунктами 2, 3, 5 Додатку до рішення 11 Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 №542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові», у редакції рішення 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 № 1284/18 ставка податку для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних (крім об`єктів, визначених п. 3) та юридичних осіб, встановлюється у розмірі 1 відсоток. Ставка податку для об`єктів житлової нерухомості, зокрема, квартири/квартир незалежно від їх кількості загальною площею до 85 кв. м, що перебувають у власності фізичних осіб, встановлюється у розмірі 0 відсотків. Ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у таких розмірах: 
1) будівлі готельні - 1 відсоток; 
2) будівлі офісні - 1 відсоток; 
3) будівлі торгівельні - 1 відсоток; 
4) гаражі - 0,1 відсотка;
5) виключений; 
6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток; 
7) господарські (присадибні) будівлі - 0 відсотка; 
8) інші будівлі - 0,1 відсотка.
З системного аналізу вказаних вище норм права вбачається, що ставка податку у розмірі 1% від мінімальної заробітної плати може застосовуватись до об`єктів житлової нерухомості та до наступних типів об`єктів нежитлової нерухомості: будівлі готельні, будівлі офісні, будівлі торговельні, будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки), а ставка податку у розмірі 0,1% від мінімальної заробітної плати може застосовуватись до інших будівель та гаражів.
Згідно з підпунктами 14.1.129 та 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти житлової нерухомості - це будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки, а об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені законодавством до житлового фонду.
З огляду на матеріали справи, позивач є власником нежитлового приміщення, що підтверджується інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав вчасності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наданою відповідачем.
Подана відповідачем до суду інформація щодо права власності позивача на об`єкти нерухомого майна в повній мірі відповідає приписам податкового законодавства та є належною підставою для визначення контролюючим органом податкового зобов`язання.
За наведених обставин, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що належна позивачу будівля не відноситься до тих видів об`єктів, ставка оподаткування за які встановлена на рівні 1%, та повинні бути віднесені до категорії «інші будівлі» із застосуванням ставки податку на рівні 0,1%.
Покликання апелянта на те, що частина вказаного приміщення орендується ФОП ОСОБА_2 , який має основний вид діяльності «торгівля одягом у спеціалізованих магазинах» за КВЕД 47.71, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що спірна будівля віднесена до «офісних будівель» або «торгівельних будівель», факт здійснення у такій будівлі торгівельної діяльності не змінює її статус «виробничої будівлі». При цьому відповідачем не надано жодних доказів того, що ФОП ОСОБА_2 здійснює у цій будівля саме торгівельну діяльність, а не використовує орендовані приміщення як склад.
Натомість, представниками сторін та наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що податковий орган, при визначенні відповідного податкового зобов`язання, на нежитлові приміщення позивача застосував ставку податку у розмірі 1%, що свідчить про незаконність та необґрунтованість податкового повідомлення-рішення від 02.03.2023 №0029813-2417-2023, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне їх скасувати.
Враховуючи викладене та відсутність належних розрахунків нарахованих позивачеві сум податкового зобов`язання по об`єкту, колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до ч.2 ст.5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог (ч.2 ст.9 КАС України).
Однак, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Відповідно до пп. 20.1.18. п.20.1 ст.20 ПК України контролюючі органи мають право, зокрема, визначати у порядку, встановленому цим Кодексом, суми податкових та грошових зобов`язань платників податків.
За приписами пп.54.3.3 п. 54.3 ст.54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.
В силу положень пп.266.7.1, пп.266.2 п.266.7 ст.266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості, вказана сума доводиться до платника шляхом винесення податкового повідомлення-рішення до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Враховуючи викладене, слід дійти висновку, що обчислення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, віднесено законодавцем до виключних повноважень контролюючих органів, які реалізуються ними у певний визначений законом спосіб.
Отже, суд позбавлений повноважень самостійно визначити суму податку, яка підлягає сплаті по кожному об`єкту нерухомості, належному позивачеві, і таким чином визначити, в якій частині вказані податкові повідомлення-рішення винесені правомірно, а в якій є протиправними та підлягають скасуванню.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України” (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи зазначені вище положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2023 року по справі №520/26753/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін