Ухвала
 
19 грудня 2024 року
м. Київ
 
справа № 757/37164/21-ц
провадження № 61-10658ск24
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання наказів про звільнення незаконними, їх скасування, поновлення на роботі, внесення записів до трудових книжок, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до акціонерного товариства «Укрзалізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про визнання наказів про звільнення незаконними, їх скасування, поновлення на роботі, внесення записів до трудових книжок, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.
 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АТ «Укрзалізниця» про визнання наказів про звільнення незаконними, їх скасування, поновлення на роботі, внесення записів до трудових книжок, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - роз`єднано. Виділено в окреме провадження позовні вимоги ОСОБА_2 до АТ «Укрзалізниця» про визнання наказів про звільнення незаконними, їх скасування, поновлення на роботі, внесення записів до трудових книжок, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди та залишено унікальний номер справи № 757/37164/21-ц.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що між ним та АТ «Українська залізниця» в особі виконуючого обов`язки члена правління ОСОБА_5 і директора департаменту розвитку персоналу та кадрової політики ОСОБА_3 , які діяли на підставі довіреності від 16 січня 2021 року №Ц/3-55/12-21 та довіреності від 04 лютого 2021 року Ц/6-55/43-21 відповідно, 10 березня 2021 року було укладено строковий трудовий договір № 143-2021.
 
Позивач указував, що за умовами цього договору з 11 березня 2021 року до 14 березня 2022 року його було прийнято на посаду менеджера-заступника начальника відділу внутрішньої безпеки Офісу з безпеки АТ «Українська залізниця» зі строком випробування на три місяці. Того ж дня відповідачем було видано наказ № 574/OC про прийняття його на роботу з 11 березня 2021 року по 14 березня 2022 року, з яким його ознайомлено 11 березня 2021 року.
 
ОСОБА_1 зазначав, що у подальшому він з`ясував, що посадовими особами АТ «Українська залізниця» його завідомо було прийнято на роботу до структурного підрозділу Офісу з безпеки, якого не було визначено в структурі цього Офісу з безпеки, згідно з Положенням про Офіс з безпеки (затвердженого рішенням правління від 20 листопада 2020 року (протокол №Ц-45/106 Ком.т.), в якому відсутні положення про його діяльність та посадові інструкції його працівників.
 
Вказував, що всупереч зазначеним вимогам укладених договорів, роботодавець до початку роботи не ознайомив його ні з відповідною посадовою інструкцією, ні з положенням про структурний підрозділ, не роз`яснив його права та обов`язки. 
 
Зазначав, що відповідно до наказу від 29 квітня 2021 року №03/57 Філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Українська залізниця» «Про утворення комісії щодо комплексної перевірки здоров`я пунктів, розташованих у містах Києві, Харкові, Дніпрі, Львові, Одесі» утворено комісію, до складу якої його було включено рішенням в.о. директора Офісу з безпеки ОСОБА_4 При цьому, у переліку питань (дотримання безпечних умов праці; запобігання економічним та корупційним правопорушенням; оцінювання стану кіберзахисту та аудиту інформаційної безпеки тощо), за якими мала проводитись перевірка, питання віднесені до компетенції відділу внутрішньої безпеки роботодавцем не були визначені, про що позивачем було своєчасно поінформовано у доповідній записці від 07 травня 2021 року ЦЦБ-16/4825 на ім`я в.о. директора Офісу з безпеки ОСОБА_4 
 
Вказував, що попри триваюче свідоме порушення вимог договору, відсутності у нього службового посвідчення, за ініціативи в.о. директора Офісу з безпеки ОСОБА_4 11 травня 2021 року було видано накази № Ц-59/1306 та № Ц-59/1309 про його відрядження за підписом директора з інженерно - технічного забезпечення АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_6, яка на думку позивача, ніякого відношення до Офісу з безпеки не мала, з метою примусити виконати роботу, яка не обумовлена договором. Таким чином, роботодавцем не дотримано письмової угоди у вигляді договору з працівниками, а також порушено статтю 43 Конституції України. 
 
Позивач зазначав що, незважаючи на його доповідну записку від 07 травня 2021 року, в. о. директора Офісу з безпеки ОСОБА_4 , в.о. члена правління ОСОБА_5 та в.о. Голови правління Юрик І. І. 18 травня 2021 року ініціювали та затвердили наказ №3 про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани. 07 червня 2021 року без надання будь-яких пояснень щодо підстав позивача було ознайомлено із повідомленням № ЦПК-41 про звільнення за результатами випробовування. 10 червня 2021 року позивача було ознайомлено із наказом №1440/ос про звільнення з 10 червня 2021 року за пунктом 11 статті 40 КЗпП України у зв`язку із встановленням невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі протягом строку випробовування. Позивач вважав, що притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення доган та звільнення з роботи є незаконним, таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки фактичних підстав для дисциплінарного покарання та його звільнення у роботодавця не було.
 
Стверджував, що внаслідок незаконних дій відповідача було грубо порушено його трудові права, внаслідок чого йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у проблемах із його фізичним та ментальним здоров`ям (загострення гіпертонічної хвороби, безсоння, депресивні епізоди). Також внаслідок протиправних дій відповідача у позивача виникли проблеми із нормальними життєвими зв`язками, у тому числі з колишніми колегами. Розмір заподіяної моральної шкоди ОСОБА_1 оцінив у 200 000,00 грн. 
 
ОСОБА_1 просив: 
визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Українська залізниця» №1440/ос від 08 червня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 ;
поновити його на посаді згідно з трудовим договором від 10 березня 2021 року, про що внести відповідні записи до трудової книжки; 
виплатити середній заробіток ОСОБА_1 за весь час вимушеного прогулу по дату винесення судового рішення; 
виплатити компенсацію за моральну шкоду у розмірі 200 000 грн.
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 25 липня 2023 року про виправлення описки, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
сукупність наявних у справі доказів дає підстави для висновку, що виключно АТ «Укрзалізниця» мало право прийняти рішення щодо відповідності чи невідповідності ОСОБА_1 , як працівника, якому доручалась робота. Позивача було письмово повідомлено про звільнення за результатами випробування за три дні та звільнено з роботи протягом строку випробування. Позивач не виявив спроможність належним чином виконувати покладені на нього обов`язки. Суд також дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення його на посаді згідно з трудовим договором від 10 березня 2021, оскільки строк дії цього договору закінчився 14 березня 2022 року, а чинне законодавство та практика Верховного Суду не передбачає можливості поновлення працівника на роботі після закінчення строку дії трудового договору в судовому порядку;
відмовляючи у стягненні з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із того, що припинення трудових відносин між позивачем і відповідачем було без порушення будь-чиїх прав і в межах законодавства, що виключає стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу;
також суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено як неправомірних дій відповідача, так і факту заподіяння йому моральних страждань з боку відповідача, а також втрат немайнового характеру позивача, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
рішення суду першої інстанції, є законними і обґрунтованими, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права;
апеляційний суд виходив з того, що належною підставою для звільнення за результатами випробування може бути лише невідповідність працівника посаді, на яку він прийнятий, або виконуваній роботі. Чинним законодавством України не визначений порядок встановлення невідповідності працівника займаній посаді та виконуваній роботі. При цьому, вирішення питання відповідності працівника займаний посаді або виконуваній роботі є правом роботодавця, який приймає таке рішення за наслідками роботи працівника в період строку випробування. Оцінку відповідності чи невідповідності працівника обумовленій роботі, оцінку його професійних та ділових якостей дає власник або уповноважений ним орган, це питання не може вирішуватись судом. Прийняття рішення про відповідність чи невідповідність працівника обумовленій роботі відноситься до компетенції саме власника або уповноваженого ним органу. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі №381/4968/16-ц.
апеляційний суд зазначив, що у період випробувального терміну роботодавець може провести оцінку роботи працівника, визначити рівень його кваліфікації і ставлення до виконуваної праці. Зазвичай, успішність професійної діяльності працівника зумовлюється професійними знаннями та діловими якостями претендента на посаду, тобто дисциплінованість, відповідальність, чесність, сумлінність, компетентність, ініціативність та особисті якості кандидата, його рівень інтелектуального розвитку, уважність, поведінка, працездатність тощо;
ураховуючи наведене, колегія суддів погодилась із висновком суду першої інстанції про те, що виключно АТ «Укрзалізниця» як роботодавець мало право прийняти рішення щодо відповідності чи невідповідності працівника ОСОБА_1 роботі, яка йому доручалась. Отже, сукупність наявних у справі доказів дають підстави вважати, що позивач не виявив спроможність належним чином виконувати покладені на нього обов`язки; 
за таких обставин, колегія суддів вважала, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність ОСОБА_1 правових підстав для визнання незаконним й скасування наказу АТ «Українська залізниця» №1440/ос від 08 червня 2021 року про його звільнення;
апеляційний суд відхилив аналогічні доводи апеляційної скарги та вказав, що суд першої інстанції вірно відхилив посилання ОСОБА_1 на те, що його не було ознайомлено з посадовою інструкцією під час прийняття на роботу, як на підставу для визнання незаконними його звільнення, оскільки ця обставина не виплаває на законність оскаржуваного наказу про припинення трудового договору з огляду на те, що матеріалами справи підтверджується, що завдання, які були поставлені позивачу, належать до функцій структурного підрозділу, в якому він працював та стосувались обов`язків, які він мав виконувати та за які отримував заробітну плату. До того ж в ході випробувального терміну роботи та в ході розгляду цієї справи, позивач стверджував, що він має відповідну кваліфікацію і практичний досвід роботи у сфері профілактики та викриванні посадових правопорушень;
суд зазначив, що приймаючи до уваги, що дія укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Укрзалізниця» строкового трудового договору № 143-2021 від 10 березня 2021 року закінчилася 14 березня 2022 року, то колегія суддів вважала, що суд першої інстанції дійшов до законного й обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення його на посаді згідно з трудовим договором від 10 березня 2021 року. Оскільки встановлено, що припинення трудових відносин між позивачем і відповідачем відбулося в межах вимог чинного законодавства та без порушення прав і законних інтересів ОСОБА_1 , то колегія суддів також погодилась із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з АТ «Укрзалізниця» середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які є похідними від вимог про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі також не підлягають до задоволення;
установивши, що позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що йому були спричинені моральні страждання з боку АТ «Укрзалізниця», не зазначив причинно-наслідковий зв`язок та не надав обґрунтування заявленої суми до стягнення у розмірі 200 000,00 грн, апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди за їх безпідставністю та недоведеністю.
 
ОСОБА_1 22 липня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року (повне судове рішення складено 10 червня 2024 року), у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи. 
 
У грудні 2024 року на виконання ухвали Верховного Суду від 06 серпня 2024 року ОСОБА_1 подав заяву про усунення недоліків касаційної скарги, у якій виклав підстави касаційного оскарження. 
 
У заяві на усунення недоліків ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження судових рішень указує пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України (порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи).Обґрунтовуючи указані підстави касаційного оскарження судових рішень, ОСОБА_1 зазначає про те, що:
суд першої інстанції необґрунтовано не виконав свою ж ухвалу про явку та допит головного свідка - виконуючого обов`язки директора Офісу з безпеки ОСОБА_4 , що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Суд першої інстанції не забезпечив як доказ показання цього свідка, чим порушив норми процесуального права, оскільки його показання могли б з`ясувати фактичні обставин справи, які мають істотне значення для прийняття обґрунтованого рішення, так як він писав доповідну про звільнення та звільняв позивача, ігнорував доповідні записки позивача, міг пояснити питання про робоче місце позивача, якого не було. Позивачем неодноразово заявлялися клопотання про забезпечення допиту указаного свідка, проте суд безпідставно відмовляв у задоволенні клопотань;
судами не був досліджений один з головних письмових доказів - трудовий договір від 10 березня 2021 року, що міститься в матеріалах справи.
 
Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). 
 
Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (частина третя статті 411 ЦПК України).
 
Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга на підпункт перший частини третьої статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази) має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на пункт 1, 2 або 3 частини другої статті 389 цього Кодексу як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Аналіз заяви на усунення недоліків свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення і у ній відсутнє обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень, зокрема, відсутнє відповідне обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи).
 
Посилання в уточненій касаційній скарзі на те, що суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України) за відсутності обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. 
 
Окрім цього, посилання позивача на те, що судом першої інстанції відмовлено у задоволенні клопотань про забезпечення не є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбачених пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України та не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). ОСОБА_1 при цьому не обґрунтовує з урахуванням встановлених судами обставин, яким чином відмова у забезпеченні допиту свідка унеможливила встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню. 
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                       В. І. Крат