Дата документу 30.10.2024 Справа № 191/427/24

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний №191/427/24                 Головуючий у 1-й інстанції: Мінгазов Р.В. 
 
Провадження №22-ц/807/1887/24                        Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 жовтня 2024 року                                                        м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:     	Подліянової Г.С., Гончар М.С.,  Кочеткової І.В.,   	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 31 липня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (далі по тексту – ТОВ «ФК «Фінстраст Україна» звернулося із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що 16 жовтня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі по тексту ТОВ «Авентус Україна») та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір №4924996 про надання споживчого кредиту. Вказаний кредитний договір був укладений відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна» затверджених наказом № 53-ОД від 16 січня 2020 року та розміщених на їх сайті https://creditplus.ua/ru/docmnents. Згідно умов кредитного договору сума кредиту складає 10 900,00 грн (п.1.3 Кредитного договору), строк кредиту 30 днів (п.1.4 Кредитного договору), дата повернення кредиту – 15 листопада 2021 року, яка вказується в графіку платежів, що є Додатком №1 до цього договору. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в розділі 4 цього Договору (п.1.4 Кредитного договору). ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало йому кредит в сумі 10 900,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 (довідка ТОВ «ФК «Вей фор пей» про перерахування коштів додається). Відповідно до п. 1.5 Кредитного договору стандартна процентна ставка 1,90 % в день застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього Договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п 4.2 Договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п. 4.3. Договору. 15 листопада 2021 року відповідач свої зобов`язання перед Кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, оплати за кредитним договором не здійснював, а також не уклав угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, у зв`язку з чим Кредитний договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів поспіль, тобто до 13 лютого 2022 року.
01 грудня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», як фактором, було укладено Договір факторингу №01.12/22-Ф, згідно з яким Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги, у тому числі за Кредитним договором № 4924996 стосовно відповідача ОСОБА_1 у розмірі 35 752,00 грн, яка станом на 26 січня 2024 року складається з: 10 900,00 грн – тіло кредиту; 24 852,00 грн – нараховані проценти, які після відступлення права вимоги відповідачеві не нараховувались, про що було повідомлено відповідача. 
У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором належним чином жодному з кредиторів, виникла заборгованість у розмірі 35 752,00 грн, з яких: 10000 грн - заборгованість за кредитом; 24 852,00 грн - заборгованість за процентами, яку позивач просив суд стягнути з відповідача. Також, позивач просить покласти на відповідача зобов`язання компенсувати позивачу витрати на судовий збір у розмірі 2 684,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2024 року дану справу передано на розгляд за зміною територіальної підсудністю Веселівського районного суду Запорізької області, згідно розпорядження Верховного суду від 04.4.2022 №15/0/9-22, Запорізькому районному суду Запорізької області.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2024 року справу передано за підсудністю до Запорізького районного суду Запорізької області.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 31 липня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 4924996 від 16.10.2021 в розмірі 17 113 грн, з яких: 10 900 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 6 213 грн - заборгованість за відсотками.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» судовий збір у розмірі 1 262,80 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповно з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнивши позовні вимоги ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» в повному обсязі. Стягнути з відповідача судові витрати.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції належним чином не перевірив доводів позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав належної оцінки наявним у справі доказам. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за відсотками по кредиту в повному обсязі у розмірі 24 852,00 грн, які нараховані позивачем за весь час дії кредитного договору за 120 днів, оскільки 15 листопада 2021 року відповідач не вчинив жодної сплати, а розмір заборгованості складав більше 400 грн, як то передбаченого умовами договору, у зв`язку з чим на підставі п. 4.3.1 договору відбулась його автопролонгація із узгодженою сторонами процентною (207,10 грн в день), чим допустив грубе порушення норм цивільного права та умов кредитного договору. Судом не враховано, що відсотки не носять штрафний характер. На підтвердження продовження строку кредиту на електрону пошту відповідача, яка зазначена під час укладення договору було направлено лист – повідомлення про автопролонгацію строку кредиту (п.4.3 Договору). Даним повідомленням було підтверджено факт, що первісним кредитором відповідачу було направлено повідомлення, в якому ТОВ «Авенсут Україна» повідомляє, що у відповідача на дату закінчення погодженого строку кредиту наявна заборгованість за кредитом, а тому відповідно до 4.3.1 Кредитного договору строк продовжено на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль. Наданий позивачем до суду першої інстанції поденний розрахунок заборгованості (картка обліку) є належним та допустимим доказом заборгованості. В даній справі позивач не звертався до суду з вимогою у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Також, зазначає, що суд безпідставно зменшив витрати на професійну правничу допомогу до 3 000,00 грн, які понесені позивачем саме у розмірі 10 000,00 грн, що підтверджується належними та допустимими доказами. 

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів зауважує, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу було надіслано ОСОБА_1 02 жовтня 2024 року на електронну адресу, зазначену останнім в договорі про надання споживчого кредиту (ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (а.с.236). А також про розгляд апеляційної скарги повідомлено через оголошення на сайті Запорізького апеляційного суду 17 вересня 2024 року (а.с.234).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2024 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 35 752,00 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п. 1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 16.10.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір позики № 4924996 про надання споживчого кредиту у сумі 10 900,00 грн, строком на 30 днів. 01.12.2022 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та ТОВ «Українські фінансові операції», як фактором було укладено договір факторингу № 01.12/22-Ф, згідно з умовами якого ТОВ «Авентус Україна» відступив ТОВ «Українські фінансові операції» права грошової вимоги за кредитним договором. Встановивши, що ОСОБА_1 було порушено зобов`язання стосовно своєчасного повернення сум отриманих кредитів та сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість за кредитним договором № 4924996 від 16.10.2021 року у сумі 17 113,00 грн, з яких: 10 900, 00 грн - тіло кредиту, 6 213,00 грн - нараховані проценти, дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» частково ґрунтуються на законі, а тому підлягають частковому задоволенню.Зазначивши при цьому, що стягнення процентів після 15.11.2021 по 13.02.2022 у розмірі 18 639,00 грн за 90 календарних днів після закінчення строку дії кредитного договору (30 днів - 15.11.2021) є необґрунтованими, оскільки в подальшому договір сторонами угоди про пролонгацію договору укладено не було, позивачем в розрахунку зазначено суму відсотків за межами строку дії договору. Розглядаючи заяву ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» щодо стягнення витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції, суд першої інстанції врахувавши предмет спору, складність справи, виходячи із засад реальності та співмірності вважав, що з  ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню 3 000,00 грн витрат на правничу допомогу. Вирішив витання щодо стягнення судового збору.
З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись виходячи з наступного.
Статтею 10 ЦПК України  визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до  Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, 16 жовтня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи  ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 49244996 про надання споживчого кредиту відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом № 53-ОД від 16 січня 2020 року та розміщених на сайті https://creditplus.ua/ru/documents (а.с.10-14).
Згідно п. 1.3, п. 1.4 кредитного договору: сума кредиту (загальний розмір) складає 10 900,00 грн, строк кредиту 30 днів, дата повернення кредиту 15 листопада 2021 року, що вказується в Графіку платежів, що є Додатком № 1 до цього договору.
Відповідно до п. 1.2 умов кредитного договору № 49244996, Товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки передбачені договором.
Згідно п. 2.1 договору кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем товариству з метою отримання кредиту.
Сума кредиту (його частина) перераховується товариством протягом трьох робочих (банківських) днів з моменту укладення цього договору (п. 2.2 договору).
        ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконав, надавши 16 жовтня 2021 року кредит в сумі 10 900,00 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача №  НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою ТОВ «Фінансова компанія «Вей фор пей» від 07 грудня 2022 року за вих. № 6091-ВП (а.с.54-55). 

Відповідно до п. 1.5 кредитного договору, стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п. 4.3 договору.

За умовами договору, кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем товариству з метою отримання кредиту (п. 2.1 договору).

Вказаний договір, додаток № 1 до нього і паспорт споживчого кредиту до договору підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатори «М252888» ОСОБА_1 16.10.2021 року о 00:01:46 год (а.с.10-14 зворот, 15,17-19).

Додаток № 1 і паспорт споживчого кредиту містить вказівку на суму кредиту, строк його видачі, знижену і стандартну процентні ставки, орієнтовну загальну вартість кредиту штрафи тощо.

        ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконав, надавши 16 жовтня 2021 року кредит в сумі 10 900,00 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача №  НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою ТОВ «Фінансова компанія «Вей фор пей» від 07 грудня 2022 року за вих. № 6091-ВП (а.с.54-55). 

Відповідно до п. 4.3.1 договору, сторони домовилися, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 днів календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до п. п. 4.2.2 - 4.2.4 договору. Тобто в даному випадку кожен день авто пролонгації є новою датою повернення кредиту. 

       Відповідно до п. 4.3.2 договору, споживач, дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в пп. 4.3.1 Договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача, у порядку передбаченому п. 4.2 договору. 

       Відповідно до п. 4.4 договору, вказаний в цьому розділі порядок внесення змін до Договору щодо продовження строку кредиту, сторони вважають таким, що вчинений в письмовій формі, оскільки, воля сторін передбачена в п. 4.2 договору виражена за допомогою технічного засобу зв`язку, а в п. 4.3 договору – письмово цим договором, що відповідає вимогам, встановленим статтею 207 Цивільного кодексу України до письмової форми правочину. 
16 жовтня 2021 року відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строку дії Кредитного договору, в зв`язку з чим, а також керуючись пунктами 4.3. Кредитного договору, Кредитний договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, тобто до 13.02.2022 року.
Відповідно до інформації за укладеним договором № 4924996 від 16.10.2021 (розрахунок заборгованості) вбачається, що проценти за користування кредитом нараховувалися за процентною стандартною ставкою 1.90 % в день до 13 лютого 2022 року, що становить 24 852,00 грн (а.с.25-35). 
01 грудня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», як фактором, укладено договір факторингу № 01.12/22-Ф, згідно з умовами якого, клієнт відступив фактору права грошової вимоги за вище вказаним кредитним договором. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту відповідача зазначену при укладенні кредитного договору відповідного повідомлення (а.с.48-52,23).
Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до договору факторингу від 01 грудня 2022 року ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4924996, в загальному розмірі 35 752,00 грн, з яких: 10 900,00 грн - основна сума боргу, 24 852,00 грн - заборгованість за відсотками (а.с.16).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положення ч. 1 ст. 205 ЦК України визначають, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч. 3 ст. 207 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України).

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Частиною першою статті 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ІТС).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону).

Положення ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Так, відповідно до п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

         Встановивши підписання  ОСОБА_1  електронним підписом кредитного договору № 4924996 від 16 жовтня 2021 року, яким визначено порядок та умови надання кредиту, останній погодився та підтвердив, що ознайомлений і приймає умови кредитного договору (оферти), яка акцептована ним 16 жовтня 2021 року одноразовим ідентифікатором «М252888». Кредитний договір № 4924996 містить персональні дані відповідача, зокрема, його паспортні дані, номер картки платника податків, номер мобільного телефону, адресу електронної пошти, а також номер банківського рахунку, на який перераховуватимуться грошові кошти. Також в даному кредитному договору визначено предмет, порядок та умови надання кредитного договору. Також до кредитного договору № 4924996 від 16 жовтня 2021 року додано графік платежів та паспорт споживчого кредиту, який містить розмір суми кредиту, процентну ставку за кожен день та річну, строк кредитування, відповідальність за порушення умов договору, які також підписані відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором «М252888».

Ураховуючи викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що спірний договір укладено в електронному вигляді з використанням електронного підпису за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, який надісланий первісним кредитором на номер телефону, зазначений ОСОБА_1 при реєстрації на сайті кредитодавця, на підтвердження чого в ідентифікаційній частині договору містяться код ідентифікатор відповідачки, що і є її безпосереднім підписом, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Без здійснення вказаних дій відповідачкою кредитний договір не був би укладений між сторонами.

Наведене свідчить, що при укладенні цього договору сторони договору досягли згоди щодо всіх його істотних умов та у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору.

Відповідачем, незважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надано доказів на спростування обставин укладення між сторонами договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредитування № 4924996, погодження всіх істотних умов договору.

       Ураховуючи викладені обставини, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що Кредитний договір укладений сторонами в електронному вигляді з використанням електронного підпису, відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладені цього договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору. 

Пунктом 1.5.договору сторони кредитного договору погодили стандартну процентну ставку, яка становить 1,90 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася авто пролонгація, відповідно до п. 4.3 договору.

Розділом 3 договору передбачено порядок повернення позики та нарахування/сплати процентів.

Відповідно до пункту 3.1 нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту (включаючи періоди пролонгації та авто пролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році.

Відповідно до 4 розділу договору № 4924996 від 16 жовтня 2021 року визначено, що строк кредиту може бути продовжено: - за ініціативою споживача на кількість днів, зазначену в п. 1.4. Договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному п. п. 4.2. (п. п. 4.2.1-4.2.4.) договору; або - в порядку автопролонгації на кількість днів та відповідно до умов визначених в п. 4.3 (п. п. 4.3.1 - 4.3.2) Договору.

Згідно з п. 4.3.1 договору сторони домовилися, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку (нового строку кредиту після пролонгації або авто пролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ні на 90 днів календарних днів.

16 жовтня 2021 року відповідачу було надано кредит в сумі 10 900,00 грн строком на 30 днів, відповідно до п. 1.5 кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день.

15 листопада 2021 року відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, а також не повідомив ТОВ «Авентус Україна» про небажання продовжувати строк кредитного договору. Відповідно до умов п. 4.3.1 Кредитного договору строк дії кредитного договору було автоматично продовжено на 90 днів, починаючи з дня укладення договору.

Умовами кредитного договору передбачено продовження строку кредитування, а відтак проценти за користування кредитом підлягали нараховуванню у продовжені договорами строки, що було виконано кредитодавцем.

Наведені пункти та підпункти кредитного договору, які передбачають продовження строків кредитування за вказаним кредитним договорам не визнавались відповідачем недійсними, а тому з огляду на приписи статті 204 ЦК України є дійсними та підлягають виконанню.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями  526, 530, 610, 612  ЦК України, зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

       Колегія суддів зазначає, що у даній справі, відступлення прав вимоги за вищевказаним кредитним договором було здійснено шляхом укладення Договору факторингу про відступлення ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» належне йому право вимоги, що вірно встановлено судом першої інстанції. 

Отже, звертаючись до суду з позовом, ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» надала належні докази, які підтверджують право вимоги позивача за кредитним договором, а також наявність у відповідачки грошового зобов`язання та заборгованості за ним перед позивачем.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що ураховуючи те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, кредитні кошти не повернув, внаслідок чого виникла спірна заборгованість за сумою кредиту у розмірі 10 900,00 грн, яка є обґрунтованою та підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна». 

Також суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо сплати процентів не виконав, а тому вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 

       Проте, суд першої інстанції визначаючи розмір заборгованості в частині визначення суми процентів за користування кредитним коштами, дійшов до помилкового висновку про те, що кредитний договір № 4924996 укладений 16 жовтня 2021 року, має строк дії лише 30 днів (до 16 листопада 2021 року), в подальшому договір сторонами угоди про пролонгацію договору укладено не було, а отже позивачем нараховані відсотки в період з 15 листопада 2021 року по 13 лютого 2022 року у розмірі 18 639,00 грн поза строку дії вказаного договору, а тому є безпідставними. 

       Судом першої інстанції не враховано, що нараховані відсотки за кредитним договором є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту – процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором.

       Підписуючи договір, позичальник погоджувався на укладення договору саме такого змісту, що фактично нівелює усі доводи стосовно невідповідності умов договору без достатніх на це доказів. 

У даному випадку сторонами правовідносин погоджено у належній формі строк кредитування, а нарахування здійснено відповідно до погодженого строку.

       Як встановлено з матеріалів справи, кредитний договір було підписано сторонами 16 жовтня 2021 року. Відповідно п. 1.3 договору сума кредиту (загальний розмір) складає 10 900,00 грн. Тип кредиту – кредит. Згідно із п. 1.4 зазначеного Договору, серед іншого, строк кредиту складає 30 днів. 

       Укладаючи Кредитний договір, сторони, передбачили нарахування процентів на наступних умовах: 

Відповідно до п. 1.5.1 договору, стандартна процента ставка становить 1,90 % та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору; у межах нового строку кредит, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п.4.3 договору.

Згідно із п. 3.2 договору, до періоду розрахунку процентів включається день надання та день фактичного повернення кредиту, але не включається дата повернення кредиту, вказана в Графіку платежів, крім випадків, якщо в межах строку надання кредиту, визначеного у пункті 1.4 Договору, відбулася пролонгація строку кредиту відповідно до п. 4.2 договору, де проценти нараховуються і за дату повернення кредиту, вказану в Графіку платежів.

За даними розрахунку заборгованості, що відображені у картці обліку зазначено, що у період з дати укладення договору, а саме з 16 жовтня 2021 року по 15 листопада 2021 року, утворилась заборгованість за процентами у межах погодженого строку надання кредиту у розмірі 6 213,00 грн (207,10 грн х 30 днів).

15 листопада 2021 року, відповідно до п. 1.5.2 договору, відповідач свої зобов`язання щодо сплати відсотків та тіла кредиту не виконав. Відповідно до п. 1.5.1 кредитного договору відбулось нарахування процентів за стандартною процентною ставкою 1,90 % в день, а також на підставі п. 4.3 кредитного договору, кредитний договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, з 16 листопада 2021 року по 13 лютого 2022 року.

Так у період з 16 листопада 2021 року по 13 лютого 2022 року включно утворилась заборгованість за процентами у межах погодженого нового строку відповідно до поденного розрахунку у розмірі 18 639,00 грн (90 днів х 201,10 грн).

Станом на дату закінчення договору, а саме на 13 лютого 2022 року сума заборгованості склала 35 752,00 грн, з них: 10 900,00 грн – за тілом кредиту, 24 852,00 грн – за нарахованими процентами за користування грошовими коштами.

В даному випадку проценти нараховані у межах погодженого строку надання кредиту, у межах погодженого нового строку відповідно до поденного розрахунку, який було наданий до позовної заяви (картка обліку). Нараховані відсотки не носять штрафний характер.

На підтвердження продовження строку кредиту на електронну пошту відповідача, яка зазначена останнім під час укладення договору було направлено лист – повідомлення про автопролонгацію строку кредиту (п. 4.3 договору). Зазначена копія листа-повідомлення про авто пролонгацію, підтверджує факт, що первісним кредитором відповідачу було направлено повідомлення, в якому ТОВ «Авентус Україна» повідомляє, що у відповідача на дату закінчення погодженого строку кредиту наявна заборгованість за кредитом, а тому відповідно до п. 4.3.1 кредитного договору строк кредиту продовжено на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль.

Окремо треба зауважити, що в п. 4.1 договору зазначено, що строк кредиту може бути продовжено% - за ініціативою споживача на кількість днів, зазначену в п. 1.4 договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у автопролонгації, на кількість днів та відповідно до умов визначених в п. 4.3 (пп. 4.3.1 – 4.3.2) договору.

Порядок автопролонгації строку кредиту визначений в п. 4.3 договору.

Відповідно до п. 4.3.1 договору сторони домовилися, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку (нового строку кредиту після пролонгації або авто пролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ні на 90 днів календарних днів, крім випадку, якщо в цей день повинна бути пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до пп. 4.2.2-4.2.4 договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту. 

Відповідно до п. 4.3.2 споживач, дає згоду на авто пролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в пп 4.3.1 договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача, у порядку передбаченому п. 4.2 договору.

Також необхідно зазначити, що наданий позивачем до суду першої інстанції розрахунок заборгованості (картка обліку) є належним та допустимим доказом. 

Розмір заборгованості за кредитним договором відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано.
Апеляційний суд звертає увагу, що нарахування відсотків за користування кредитом здійснювалося відповідно до п. 1.5 договору № 4924996 і відповідач був з ним обізнаний у момент його укладення, про що свідчить його електронний підпис.
На вищезазначене, суд першої інстанції належної уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом лише у розмірі 6213 грн, відмовивши у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 15 листопада 2021 року по 13 лютого 2022 року у розмірі 18 639,00 грн, що разом становить 24852 грн.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованості за договором № 4924996 про надання споживчого кредиту від 16 жовтня 2021 року в сумі 35 752,00 грн, з яких 10 900,00 грн - сума кредиту та 24 852,00 грн - сума процентів за користування кредитом. 
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 6213 грн не можна вважати законним та обгрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом у сумі 24852, 00 грн.
У зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції щодо стягнення загальної суми заборгованості за кредитним договором № 4924996 від 16 жовтня 2021 року підлягає зміні, а саме до стягнення підлягає заборгованість у розмірі 35 752,00 грн, з яких 10 900,00 грн - сума кредиту та 24 852,00 грн - сума процентів за користування кредитом.
Крім цього, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 8000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. 

До інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, відносяться зокрема витрати на професійну правничу допомогу (ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі N 826/1216/16 (провадження N 11-562ас18).
Як вбачається зі змісту договору № 07/07-2022 від 07 липня 2022 року, укладеного між адвокатом Крюковою М.В. та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», звіту про надання правової допомоги від від 12 квітня 2023 року, платіжної інструкції від 10 квітня 2023 року №288/10/04, клієнтом сплачено адвокату 8 000 грн за представництво інтересів в суді першої інстанції (а.с.32-34).
Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі N 904/4507/18, провадження N 12-171гс19).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі N 211/3113/16-ц).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України, заява N 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Як вбачається з матеріалів справи, професійна правова допомога ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» в суді першої інстанції надавалася адвокатом Столітнім М.М. на підставі договору №10/07-2023 про надання правової допомоги від 10 липня 2023 року (а.с.60-61).
Згідно з п. 4.3 договору за надання правової допомоги, відповідно до договору, клієнт авансовано сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі або у процентному відношенні залежно від ціни позову, відповідно до домовленості сторін та згідно рекомендацій щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару.
На підтвердження факту надання професійної правової допомоги в суді першої інстанції надано Звіт про надання правової допомоги згідно договору №10/07-2023 від 10 липня 2023 року, складений 26 січня 2024 року, за змістом якого вбачається, що правова допомога надана на загальну суму 10 000,00 грн, з яких: збір та аналіз доказів і документів для подання позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором, складання позовної заяви, подання до суду позовної заяви 10 год./10 000,00 грн (а.с.20); копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1423361 від 26 січня 2024 року, виданого адвокатом Столітнім М.М. ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» на підставі вищезазначеного договору (а.с.77); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №9422/10 від 18 вересня 2020 року (а.с.41); копію платіжної інструкції в національній валюті від 25 січня 2024 року №2954 на суму 10 000,00 грн, сплата за послугу з аналізу, складання та подання позовної заяви ОСОБА_1 згідно р/ф №1961/25/01 від 25.01.2024 року без ПДВ (а.с.24). 
Колегія суддів погоджується з тим, що загальний розмір витрат на правову допомогу в сумі 10 000,00 грн підтверджений належними та допустимими доказами.
Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції вважав, що понесені стороною позивача витрати на правову допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат, заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).
А відтак, з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, виходячи із критерію пропорційності, суд першої інстанції вважав, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, становить 3 000,00 грн.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості стягнення з відповідача на користь позивача вказаної суми витрат на професійну правничу допомогу, оскільки такі є реальними та визначені із врахуванням складності справи. 
Крім цього, апеляційна скарга ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна»  містить клопотання про відшкодування 4 000 грн витрат на правову допомогу, надану в суді апеляційної інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи, професійна правова допомога ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» в суді апеляційної інстанції надавалася адвокатом Городніщева Є.О. на підставі договору №28/03-2024 про надання правової допомоги від 28 березня 2024 року (а.с.213-215).
Згідно з п. 4.3 договору за надання правової допомоги, відповідно до даного договору, клієнт авансовано сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі або у процентному відношенні залежно від ціни позову, відповідно до домовленості сторін та згідно рекомендацій щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару.
На підтвердження факту надання професійної правової допомоги в суді апеляційної інстанції надано Рахунок на оплату №55-28/03-2024 від 19 серпня 2024 року і Звіт про надання правової допомоги згідно договору №28/03-2024 від 28 березня 2024 року, складений 19 серпня 2024 року, за змістом яких вбачається, що правова допомога надана на загальну суму 4 000,00 грн, з яких: збір та аналіз доказів і документів для подання до Запорізького апеляційного суду апеляційної скарги на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 31.07.2024 року у справі №191/427/24 2 год./1 000,00 грн; складення апеляційної скарги на судове рішення у цій справі 5 год./2 500,00 грн; направлення відповідачу та подання до Запорізького апеляційного суду апеляційної скарги у цій справі 1 год./500,00 грн (а.с.155,212); копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1631313 від 10 червня 2024 року, виданого адвокатом Городніщева Є.О. ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» на підставі вищезазначеного договору (а.с.158); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗР №21/3145 від 18 травня 2023 року (а.с.156-157); копію платіжної інструкції в національній валюті від 19 серпня 2024 року №5676 на суму 4 000,00 грн, сплата за правову експертизу документів та складання апеляційної скарги у справі №191/427/24 (а.с.154). 
Колегія суддів приймає вказані документи в кості доказів на підтвердження виконання адвокатом Городніщевою Є.О. робіт на підставі договору від 28 березня 2024 року, а також підтвердження вартості наданих адвокатом послуг на загальну суму 4 000,00 грн.
При вирішенні цього питання колегія суддів враховує складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); ціну позову та значення справи для сторін. Також апеляційний суд враховує те, що збір та аналіз доказів і документів для подання апеляційної скарги, складання апеляційної скарги та її подання до Запорізького апеляційного суду не могли потребувати значного часу, а проведення правової експертизи документів не потребувалося. Крім того, справа розглядається в порядку письмового провадження без участі сторін.

За таких обставин колегія суддів вважає достатнім відшкодуванням ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 1 500 грн.

Отже всього судові витрати, які підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідача в суді складають 4 500 грн (3000+1500).
Щодо судових витрат у вигляді сплати судового збору.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Частиною першою статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» при зверненні до суду з позовною заявою сплатило судовий збір в розмірі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією в національній валюті від 25 січня 2024 року за № 2867 (а.с.1).
ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» при зверненні до суду апеляційної інстанції сплатило судовий збір в розмірі 2906,89 грн, що підтверджується платіжною інструкцією в національній валюті від 19 серпня 2024 року за № 5675 (а.с.159). 

Проте, як вбачається з апеляційної скарги, яку подано через підсистему «Електронний суд» до Запорізького апеляційного суду, заявник апеляційної скарги оскаржує рішення суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків у сумі 18 639,00 грн та витрат на правничу допомогу, за яку судовий збір не стягується. А тому ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» необхідно було сплатити судовий збір за апеляційне оскарження судового рішення в частині відмовлених позовних вимог, що становить у розмірі 1515,46 грн.
(2422,40*18 639/35752=1262,89*150%=1894,33*0,8=1515,46).

Отже, судові витрати, що підлягають позивачу до компенсації за рахунок відповідача за подання позовної заяви та апеляційної скарги відповідно до пропорційності задоволених позовних вимог становить 3937,86 грн (2422,40+1515,46).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2024 року у цій справі в частині стягнення процентів за користування кредитом скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованість по процентам за користування кредитом за кредитним договором №4924996 від 16 жовтня 2021 року у розмірі 24 852,00 грн. 

Рішення Запорізького районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2024 року в частині стягнення розміру заборгованості за кредитним договором №4924996 від 16 жовтня 2021 року змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованість за кредитним договором №4924996 від 16 жовтня 2021 року у розмірі 35 752,00 грн, з них: заборгованість за кредитом – 10 900,00 грн, проценти за користування кредитом у розмірі 24 852,00 грн.

Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»  витрати на професійну правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 4500, 00 грн.

Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 3937,86 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 30 жовтня 2024 року.

Головуючий, суддя                 Суддя               Суддя
Подліянова Г.С.               Гончар М.С. Кочеткова І.В.