КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 759/19992/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/14385/2024
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
06 листопада 2024 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2024 року у складі судді Горбенко Н.О.,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному сумісному майні подружжя,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом в якому просила:стягнути із відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки CHEVROLET модель AVEO, 1598 см. куб., 2012 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , у розмірі 117 810 грн 52 коп.; вирішити питання судових витрат. 
 
Позов обґрунтовано тим, що 04 червня 2005 року вони із ОСОБА_1 уклали шлюб. Під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя 01 липня 2022 року було придбано автомобіль CHEVROLET AVEO, 1598 см. куб., 2012 року випуску, № кузова НОМЕР_1 та на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано даний транспортний засіб у ТСЦ 8041 на ім`я відповідача. 
 
Позивачка стверджує, що не дивлячись на неодноразові перемовини, домовленості щодо належного та справедливого розподілу спільного набутого майна між сторонами досягнуто не було. 
 
Окрім того, позивачка зазначає, що підставою звернення до суду є протиправна поведінка відповідача, яка проявляється в його ухиленні від передачі належної позивачеві грошової компенсації вартості частки у спільному майні подружжя. Між сторонами не було укладено шлюбного договору, а домовленість між сторонами про поділ майна подружжя відсутня. 
 
Автомобіль CHEVROLET AVEO, 1598 см. куб., 2012 року випуску, № кузова НОМЕР_1 за твердженням позивача належить сторонам на праві спільної сумісної власності та в силу положень Сімейного кодексу України повинно бути порівну розділене між ними. Вважає, що єдиним належним і ефективним способом захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_2 є стягнення грошової компенсації у загальному розмірі 117 810 грн 52 коп, яка визначена виходячи до курсу НБУ гривні до долара США на день звернення із позовною заявою до суду. Оскільки автомобіль та реєстраційні документи знаходяться у відповідача, наразі неможливо встановити його дійсну ринкову вартість, тому визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. 
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки CHEVROLET модель AVEO, 1598 см. куб., 2012 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , у розмірі 95 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 950 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ; вирішити питання судових витрат.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачка 27 лютого 2022 року покинула територію України та факту спільного проживання та ведення спільного господарства (спільний побут) між відповідачем та позивачкою вже не було. Тобто між скаржником та позивачкою шлюбні відносини припинились з 28 лютого 2022 року та в подальшому вони не відновились.
 
Вказано, що кошти в сумі 200 000 грн, які відповідач взяв у борг у свого батька - ОСОБА_1 , за погодженням з його матір`ю, фактично є його власністю і боргом, а отже позивачка не має жодного відношення до цих коштів (існуючий борг в розмірі 194 000 грн.
 
Посилається на те, що 01 липня 2022 року скаржник без згоди дружини уклав договір купівлі-продажу транспортного засобу за №8041/2022/3250067 та придбав автомобіль CHEVROLET AVEO, 2012 року випуску, за 190 000грн. Витрати по переоформленню автомобіля CHEVROLET AVEO, номерний знак НОМЕР_2 , становили 4 000 грн та різницю цих коштів (запозичені кошти - вартість авто - витрати на реєстрацію), в сумі 6 000 грн відповідач повернув батьку - ОСОБА_1 .
 
Звертає увагу суду на те, що автомобіль CHEVROLET AVEO, 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , придбаний за кошти батьків скаржника.
 
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Терещенко Л.В. в інтересах ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2024 року залишити без змін та стягнути з ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 15 000 грн.
 
У відповіді на відзив ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу задовольнити повністю та скасувати незаконне рішення суду, відмовити ОСОБА_2 в компенсації судових витрат понесених на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 15 000 грн.
 
Заслухавши доповідь-судді, пояснення сторін та їх представників, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
 
Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає в повній мірі, з огляду на наступне.
 
Як убачається зі справи, 04 червня 2005 року позивачка та відповідач уклали шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с. 8).
 
Від шлюбу сторони мають двох дітей дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9, 10 т.1).
 
У відповідь на адвокатський запит від 19 вересня 2023 року Головний сервісний центр МВС повідомив, що 01 липня 2022 року у ТСЦ 8041 зареєстровано транспортний засіб CHEVROLET AVEO, 1598 см. куб., 2012 року випуску, № кузова  НОМЕР_1 , на підставі договору - купівлі продажу № 8041/2022/3250067 від 01 липня 2022 року (а.с. 11-12, 14 т.1).
 
Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8041/2022/32500067 від 01 липня 2022 року ОСОБА_1 придбав автомобіль марки CHEVROLET модель AVEO, 1598 см. куб., 2012 року випуску, № кузова  НОМЕР_1 за ціною 190 000 грн (а.с. 52 т.1).
 
Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 підтверджується, що відповідач є власником легкового автомобіля CHEVROLET AVEO, загальний легковий седан, № кузова НОМЕР_1 , сірого кольору, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , дата реєстрації 01 липня 2022 року (а.с. 53 т.1).
 
Ухвалюючи рішення в частині заявлених вимог, районний суд вказав, що оскільки автомобіль було придбано у шлюбі, презумпцію спільного майна не спростовано, а його вартість відповідно до договору купівлі-продажу склала 190 000 грн, то 1/2 частка складає 95 000 грн, що й підлягає стягненню з відповідача, як грошова компенсація.
 
З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних підстав. 
 
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.97 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Відповідно до положень СК України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).
 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
 
Главою 8 СК України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.
 
Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України.
 
Згідно вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.
 
Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
 
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
 
Звертаючись у суд із позовом ОСОБА_2  вказувала, що оскільки автомобіль та реєстраційні документи знаходяться у відповідача, що унеможливлює встановити його дійсну ринкову вартість, тому визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи, яка складає 117 810 грн 52 коп.
 
Убачається, що спірний автомобіль було придбано відповідачем під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , що сторонами не заперечується.
 
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
 
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
 
Як  правильно встановлено районним судом,  відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8041/2022/32500067 від 01 липня 2022 року, вартість спірного автомобілю склала 190 000 грн, а тому частина становить 95 000 грн.
 
Отже враховуючи, що відповідач фактично володіє спірним транспортним засобом одноособово, спільне користування є неможливим, вартість його 1/2 частки - 95 000 грн, а тому колегія суддів погоджується із висновками районного суду, які є обґрунтованими та прийнятими на підставі закону, що регулює спірні відносини.
 
Доводи апеляційної скарги про придбання спірного транспортного засобу в період припинення  між сторонами ведення спільного господарства та  за кошти, надані батьком  ОСОБА_1 у борг, ретельно перевірялися судом першої інстанції, вони отримали належну оцінку у рішенні й обґрунтовано визнані безпідставними.
 
Належними та безспірними доказами не підтверджено припинення між сторонами  сімейних відносин станом на час придбання відповідачем автомобіля, а також його придбання за рахунок коштів, наданих його батьком.
 
Доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням відповідача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Також позивачка у відзиві на апеляційну скаргу просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної скарги.
 
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
 
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
 
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
 
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Разом з цим, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
 
Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази:
 
1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо);
 
2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо);
 
3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.);
 
4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
 
Як видно з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: договір про надання правничої допомоги укладений між адвокатом Терещенком Л.В. та ОСОБА_5 від 09 серпня 2024 року (а.с. 15 т. 2), додаток № 1 до договору, де зазначено, що гонорар за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції складає 15 000 грн (а.с. 10 т.2), квитанція до прибуткового ордера № б/н від 10 серпня 2024 року про сплату 15 000 грн (а.с. 9 т.2).
 
У відповіді на відзив ОСОБА_1 заперечує проти стягнення витрат на правничу допомогу понесених позивачкою, посилаючись на те, що остання перебуває за кордоном, а отже не могла підписувати будь-які документи з адвокатом Терещенко Л.В. та відповідно сплатити їй 15 000 грн.
 
Проте такі доводи відповідача колегія суддів відхиляє, оскільки докази долучені до відзиву, а саме: договір про надання правничої допомоги та додаток № 1 до нього підписані електронним цифровим підписом, що належить ОСОБА_5 , про що до справи долучено протоколи створення та перевірки кваліфікаційного та удосконаленого підпису від 09 серпня 2024 року та 12 серпня 2024 року, який виданий КНЕДП АЦСК АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та містять відповідний серійний номер (а.с. 16, 18 т.2).
 
При цьому не підлягає до врахування й довід відповідача щодо оплати послуг адвоката позивачкою, оскільки згідно правового висновку,  викладеного у постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.
 
У рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
 
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.
 
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (п. 61 Постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2019 у справі № 905/1795/18).
 
Разом з тим, враховуючи необґрунтованість заперечень відповідача та доведеність отримання правничої допомоги ОСОБА_5 від адвоката Терещенко Л.В., співмірність судових витрат, а також відповідність критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом робіт, значимості таких дій у справі, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав до  стягнення з відповідача на користь позивачки судові витрати, понесені у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, в розмірі 15 000 грн.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2024 року залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_6 ) витрати на правничу допомогу понесені в суді апеляційної інстанції в сумі 15 000 грн.
 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 14 листопада 2024 року.
 
Суддя-доповідач:

Судді: