Справа № 348/5/24 
Провадження № 22-ц/4808/1262/24 
Головуючий у 1 інстанції Бурдун Т. А. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач) 
суддів:                Луганської В.М., Василишин Л.В.                
секретаря                Петріва Д.Б., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Наконечної Альони Вікторівни на заочне додаткове рішення Надвірнянського районного суду від 14 травня 2024 року, постановлене в складі судді Бурдун Т.А. в м. Надвірна у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,
ВСТАНОВИВ:
У січні  2024  року  ОСОБА_1  звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі виконавчого напису нотаріуса, зареєстрованого в реєстрі за № 6369 від 27 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. відкрито виконавче провадження ВП№67257714. Підставою до відкриття виконавчого провадження став саме виконавчий напис, за яким звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . В той же час у нього відсутня заборгованість, оскільки за кредитним договором №IFN0GK00000011 від 04.07.2005 заборгованість погашена. Крім того, рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2021 року його позов задоволено та визнано припиненим його зобов`язання перед АТ КБ «Приват Банк», яке виникло на підставі кредитного договору № IFN0GK00000011 від 04 липня 2005 року у зв`язку з повним виконанням рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2015 року у справі № 348/1599/15-ц про стягнення заборгованості за кредитним договором. Визнано припиненим іпотечний договір від 05 липня 2005 року, посвідчений нотаріусом Надвірнянського РНО Вірстюком Т.В., зареєстрований в реєстрі за № Д-369 у зв`язку з припиненням основного зобов`язання за кредитним договором № IFN0GK00000011 від 04 липня 2005 року. Позивач зазначає, що нотаріусу не було надано всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості, наявність доказів належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень, якщо такі були. Крім того нотаріус не перевірив, що на момент вчинення напису є судові рішення по тому самому кредитному договору, які перебувають на виконанні. Нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом, та дотримання стягувачем вимог закону щодо трирічного строку подання про вчинення виконавчого напису з часу настання у нього права на звернення з вимогами по кожному окремому щомісячному платежу, чим порушив норми ст. 88 Закону України «Про нотаріат», п.284 Інструкції та п.1 Переліку. На підставі наведеного позивач просить суд визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню та стягнути з відповідача судові витрати.
Заочним рішенням Надвірнянського районного суду від18 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем 27 жовтня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 6369, згідно з яким звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 . Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1073 ( одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.
19 квітня 2024 представник ОСОБА_1 адвокат Малетин А.Я. через систему «Електронний суд» направив до суду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а саме просить ухвалити додаткове рішення у даній справі та вирішити питання про стягнення з відповідача - Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 витрат на правову (професійну правничу) допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Заочним додатковим рішенням Надвірнянського районного суду від 14 травня 2024 року ухвалено стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.
Ухвалою Надвірнянського районного суду від 29 липня 2024 року відмовлено у поновленні строку на подання заяви про перегляд заочного рішення. Залишено без задоволення заяву представника відповідача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд заочного додаткового рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 травня 2024 року.
Не погоджуючи з заочним додатковим рішенням суду, представник Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - адвокат Наконечна А. В. на заочне додаткове рішення суду через підсистему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову у задоволенні заяви, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Вказує, що при стягненні витрат на правову допомогу не враховано, що жодного доказу отримання адвокатом зазначоної суми коштів була за надання правничої допомоги заявником не надано. Крім того, судом першої інстанції не враховано співмірність надання послуг та розміром витрат за надання правової допомоги, тобто не застосовано критерії реальності наданих послуг, їх пропорційності зі складністю справи та обґрунтованості понесених витрат.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у її відсутності. 
Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення судової повістки не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя. 
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що представник позивача надав належні докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, зокрема, акт про надання правничої допомоги від 19 квітня 2024 року щодо обсягу наданих послуг та виконаних робіт, переліку складових виконаних робіт. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, доказів неспівмірності витрат на правову допомогу сторона відповідача суду не надала, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000, 00 грн.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що 01 листопада 2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про надання професійної правничої допомоги №01/11/23 ( а.с. 63 ).
Предметом і метою Договору є надання адвокатом необхідну правничу допомогу під час розгляду справи щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до п.4 договору за надання правничої допомоги клієнт має сплатити гонорар: 4000 грн- за складання позовної заяви та 2 000 грн – за кожне судове засідання.
Відповідно до акту про надання професійної допомоги від 19 квітня 2024 року по справі №348/5/24 загальна сума гонорару склала 10 000 грн(а.с.63, зворот)
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Зі змісту статті 58 ЦПК України слідує, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (само представництво) та (або) через представника.
Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
Так, у відповідності до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Встановлено, що у матеріалах справи відсутня заява відповідача про зменшення розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Враховуючи наведене, судом першої інстанції вірно стягнено витрати на правову допомогу при розгляді справи в суді першої інстанції в розмірі 10 000 грн.
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про неспівмірність стягнених витрат на правову допомогу виходячи з складністю справи, оскільки не надано жодних доказів на спростування зазначеної суми витрат та такі не вбачаються з матеріалів справи. Відповідачем витрати понесені на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першоїі інстанції не спростовані.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).
Урараховуючи наведене, інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Наконечної Альони Вікторівни залишити без задоволення. Заочне додаткове рішення Надвірнянського районного суду від 14 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 29 жовтня 2024 року.

Судді:                                                                        В.Д.Фединяк
                                                                               В.М.Луганська
                                                                               Л.В.Василишин