УХВАЛА

17 жовтня 2024 року 
м. Київ
справа № 400/13260/21
провадження № К/990/37388/24

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Смоковича М. І., перевіривши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Глушаниці Андрія Леонідовича на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу від 24 листопада 2021 року № 1383к; поновлення на посаді з 27 листопада 2021 року; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27 листопада 2021 року,
у с т а н о в и в :
01 жовтня 2024 року зазначену касаційну скаргу сформовано за допомогою підсистеми «Електронний суд».
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Вирішуючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження, суд виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо автор касаційної скарги вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Із системного аналізу наведених положень процесуального закону висновується, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.
Дослідивши касаційну скаргу на предмет відповідності вищенаведеним вимогам процесуального закону, суд установив, що у касаційній скарзі автор, як на підставу касаційного оскарження, покликається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вказуючи на необхідність формування Верховним Судом висновку щодо правовідносин звільнення прокурорів, які перебувають на поза штатних посадах в органах прокуратури, які не віднесені до жодних посад, що перелічені в підпунктах 1-4 пункту 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19 вересня 2019 року.
Верховний Суд ухвалою від 23 вересня 2024 року (провадження №К/990/34065/24) вперше подану касаційну скаргу представником ОСОБА_1 - адвокатом Глушаницею Андрієм Леонідовичем на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року у цій справі повернув.
Так, повертаючи касаційну скаргу, суд касаційної інстанції зазначив, що предметом спору у цій справі є наказ керівника обласної прокуратури від 24 листопада 2021 року № 1383к, яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора та органів прокуратури у зв`язку з неподанням прокурором у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцевих та перевідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ).
Проаналізувавши згідно із Законом України «Про доступ до судових рішень» на підставі частини п`ятої статті 4 зміст оскаржуваних у цій справі рішень судів попередніх інстанцій, встановлено, що заява про переведення на посаду прокурора та про намір пройти атестацію від позивача не надходила, що може свідчити про відсутність бажання у позивача продовжити роботу в органах прокуратури.
При цьому підставою для звільнення слугував підпункт 1 пункту 19 розділу ІІ Закону №113-ІХ, тобто неподання прокурором чи слідчим органів прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію».
Починаючи з 13 жовтня 2021 року, позивач в силу приписів пункту 6 Закону №113-ІХ вважається таким, що персонально попереджений у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
Позивач у судовому засіданні в суді першої інстанції неодноразово наголошував, що не бажав подавати заяву до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію, оскільки вважав, що не може виконувати функції прокурора через незадовільний стан здоров`я.
Так, пунктом 7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX було передбачено, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону №113-ІХ, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.
Зокрема, у постанові від 02 грудня 2021 року у справі № 280/5176/20 Верховний Суд зазначив, що Законом №113-ІХ визначено безальтернативну умову переведення прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом займали посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах на посади прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, а саме - лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим Законом. При цьому, визначальною підставою для переведення прокурора на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах є рішення відповідної кадрової комісії про успішне проходження прокурором атестації.
Отже, нормами спеціальних Законів №1697-VII та №113-ІХ саме на прокурора покладений обов`язок активної поведінки - подання відповідної заяви про свій намір продовження роботи в органах прокуратури, як у випадку ліквідації, так і у випадку проведення реорганізації органу прокуратури, в якому працює такий прокурор. Не подання зави про бажання бути переведеним до новоствореного органу прокуратури (в результаті проведення ліквідації або реорганізації) тягне за собою звільнення такого прокурора (пункту 9 частини першої статті 51; пункт 1 частини другої статті 60 Закону №1697-VII; підпункт 1 пункту 19 розділу ІІ Закону №113-ІХ).
Варто зазначити, що Верховний Суд неодноразово викладав правові висновки, зокрема, у постановах від 26 листопада 2020 року у справі № 200/13482/19-а та від 26 травня 2022 року у справі № 640/22561/19, в яких спірні правовідносини виникли у зв`язку з неподання прокурором чи слідчим органів прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.
Наведене свідчить, що Верховний Суд неодноразово досліджував питання звільнення прокурора на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцевих та перевідних положень» Закону №113-ІХ.
З огляду на викладене, Суд вважає безпідставними посилання автора касаційної скарги на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Варто зазначити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) автор касаційної скарги повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку автора касаційної скарги відповідна норма повинна застосовуватися.
Правові висновки Верховний Суд формулює лише щодо конкретно визначених правовідносин, а не висновок, який на думку автора касаційної скарги буде підставою для відкриття касаційного провадження.
З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX і які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За таких обставин касаційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала.
Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,
у х в а л и в :
1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Глушаниці Андрія Леонідовича на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року у справі № 400/13260/21 за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу від 24 листопада 2021 року № 1383к; поновлення на посаді з 27 листопада 2021 року; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27 листопада 2021 року повернути особі, яка її подала.
2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не оскаржується.

Суддя                                                                                                              М. І. Смокович