УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/13634/23 Головуючий у 1-й інст. Кузнєцов Д. В. 
Категорія 70 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Павицької Т.М., Трояновської Г.С., 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу №295/13634/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 10 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Кузнєцова Д.В. у місті Житомирі,
в с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася з даним позовом, в якому просила стягнути із її батька - ОСОБА_2 на її користь аліменти, в розмірі частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 19 серпня 2023 року до закінчення її навчання, або до досягнення нею 23 років. 
В обґрунтування позову зазначала, що вона навчається на денній формі в Київському національному університеті культури і мистецтв на факультеті хореографічного мистецтва, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, оскільки мінімальні її витрати у місяць складають приблизно 15 000,00 грн.
Стверджує, що її підтримує матеріально лише мати, але остання не в змозі повністю матеріально допомагати їй, так як почала хворіти і потребує негайного лікування.
Вказувала, що її батько офіційно не одружений, інших дітей, крім неї та брата у нього не має. Він спроможний фінансово підтримувати її з братом, має окреме житло, автомобіль, постійну роботу та постійний дохід.
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 10 червня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто із відповідача на користь позивачки, аліменти на її утримання, в розмірі 1/8 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 05 жовтня 2023 року і до закінчення навчання, тобто до 30 червня 2026 року. У задоволенні решти вимог позову відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважає що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи. Також має місце невідповідність висновків, викладених у судовому рішенні, обставинам справи.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вона отримує стипендію 1 180,00 грн, якої недостатньо для покриття мінімальних витрат на проживання, проїзд, харчування, навчання тощо. Інших доходів вона немає. Також із 13 лютого 2024 року вона уклала договір найму жилого приміщення у місті Києві, сплачує щомісячно 12 000 грн без врахування комунальних платежів.
Крім того, звертає увагу суду на те, що відповідач не приймає жодної участі в її житті, ні моральної, ні матеріальної підтримки вона від батька не отримує.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 26 липня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та 05 грудня 2024 року справу призначено до розгляду.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Терехова Д.Ю. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 29 серпня 2005 року (а.с.3).
У відповідності до копії довідки за №104 від 13 липня 2023 року, ОСОБА_1 є студенткою другого курсу СХ-32, факультету хореографічного мистецтва денної форми навчання Київського національному університеті культури і мистецтв. Термін навчання з 01 вересня 2023 року по 30 червня 2026 року (а.с7).
Як убачається із довідки №148 від 21 березня 2024 року про доходи позивача, вона одержує стипендію в університеті, середній розмір якої складає 1 180 грн на місяць (а.с.112).
Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 23 вересня 2022 року із відповідача стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який продовжує навчання, в розмірі 1/8 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 листопада 2021 року і до закінчення навчання, тобто до 30 червня 2025 року (а.с.13-15).
Згідно копій довідок про доходи відповідача, останні підтверджують проходження ОСОБА_2 військової служби у Збройних Силах України та одержання у зв`язку із цим середньомісячного доходу за період з липня 2023 року по лютий 2024 року в розмірі біля 57 000,00 грн (а.с. 65-66, 95-96).
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення із відповідача аліментів у розмірі 1/8 частини усіх видів його доходів, забезпечуватиме реальну, ефективну участь платника аліментів у забезпеченні потреб доньки, із урахуванням того, що він сплачує аліменти на повнолітнього сина ОСОБА_1 , який продовжує навчання, в розмірі 1/8 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Колегія суддів погоджується із такими висновками місцевого суду, мотивуючи таким.
Відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.
Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих (частина третя статті 3 Закону України «Про освіту»).
Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).
Відповідно до частини 1 статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
За правилами статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
У частині першій статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Тож стягнення із батьків аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.
Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Так, Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16 (провадження № 61-12782св18) дійшов висновку про те, що Сімейним Кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Також при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 (провадження № 61-17937св21) Верховний Суд виснував, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
Отже предметом позову у цій справі є стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання.
Потреба повнолітньої ОСОБА_1 у стягненні аліментів з батька витікає з її навчання на денній формі, у зв`язку з чим вона не в змозі офіційно працювати та отримувати доходи.
Законодавчо визначена можливість платника аліментів надавати матеріальну допомогу своїм повнолітнім дочці, сину витікає насамперед з обставин, пов`язаних безпосередньо із самим платником - його працездатністю, станом здоров`я тощо, а також інших обставин на його боці, які мають враховуватися судом.
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють його дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
Виходячи зі змісту наведених норм та проаналізувавши наявні матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів, дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки аліментів у розмірі 1/8 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно.
Колегія суддів враховує, що обов`язок піклуватися та матеріально забезпечувати повнолітню доньку сторін, яка навчається, не може покладатися повністю на одного з батьків. Обов`язок щодо утримання своїх дітей лежить на обох батьках.
Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звертаючись до суду з даним позовом, жодним чином не зазначає про розміри доходів своєї матері ОСОБА_2 , в той же час намагається повністю покласти обов`язок щодо утримання її на батька.
Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів звертає увагу на те, що доказів на підтвердження вартості інших витрат, пов`язаних з навчанням доньки ОСОБА_3 (вартості підручників, посібників для навчання, вартості іншого приладдя, проїзду до навчального закладу, тощо), позивач не надала і такі не встановлені судом.
Із урахуванням вище вказаного, обов`язку утримання повнолітньої доньки обома батьками, а також приймаючи до уваги наявність іншої повнолітньої дитини, на утриманні відповідача, апеляційний суд вважає залишити розмір стягнутих аліментів 1/8 частки усіх доходів відповідача, до закінчення донькою навчання в Київському національному університеті культури та мистецтв, але не більше, ніж до досягнення нею двадцяти трьох років в силі.
Колегія суддів вважає, що саме такий розмір відповідатиме вимогам розумності і справедливості та буде необхідним та достатнім для забезпечення витрат на навчання і, разом із тим, співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання.
Будь-яких доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції апелянтом надано не було, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає правових підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.
Малозначними, зокрема, є справи, про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) (пункт 3 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішенняБогунського районного суду міста Житомира від 10 червня 2024 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді