УХВАЛА
04 листопада 2024 року 
м. Київ
справа № 626/3924/23
провадження № 51-4917ск24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Харківського апеляційного суду від 30 травня 2024 року,
встановив:
Засуджений ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, перевіривши яку на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), колегія суддів дійшла висновку, що скаргу подано без додержання вимог зазначеної статті.
Відповідно до пунктів 3, 5 ч. 2 ст. 427 КПК у касаційній скарзі зазначаються: судове рішення, що оскаржується; вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції, а згідно з ч. 5 ст. 427 КПК до касаційної скарги додаються копії судових рішень, які оскаржуються.
Крім того, Суд зауважує, що вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, мають співвідноситися із приписами ст. 436 КПК, відповідно до яких суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення; 2) скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції;                                  3) скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; 4) змінити судове рішення.
Насамперед Верховний Суд зауважує, що засуджений порушує питання про «перекваліфікацію цієї справи».
Однак викладена  ОСОБА_4 у касаційній скарзі вимога до Суду не узгоджується з приписами ст. 436 КПК у частині повноважень суду касаційної інстанції за наслідками касаційного розгляду з огляду на те, що вимога касатора сформульована неповно, оскільки скаржник не зазначив: необхідні відомості для ідентифікації судового рішення щодо якого заявлено вимогу; а також яке рішення, на його думку, необхідно ухвалити Верховному Суду щодо цих судових рішень, зокрема, щодо необхідності їх зміни або скасування - у разі, якщо засуджений не погоджується із кваліфікацією його діяння і вважає, що Суд має ухвалити з цього питання своє рішення, не призначаючи новий розгляд у суді апеляційної чи першої інстанції.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК); 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК); 3) невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Отже, стверджуючи про незаконність судових рішень, особа, яка подає                           касаційну скаргу, повинна вказати на порушення закону (істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого), які, на її думку, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, а також зазначити, у чому саме полягають допущені судами порушення, які відповідно до положень                        ст. 438 КПК є підставою для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень з урахуванням приписів статей 412-414 КПК, проте, усупереч вимогам закону у касаційній скарзі такі обґрунтування не наведено.
Крім того, Суд зауважує, що скаржник долучив до касаційної скарги копію ухвали Харківського апеляційного суду від 30 травня 2024 року, однак в тексті скарги, на виконання п. 3 ч. 2 ст. 427 КПК зазначив, що оскаржує вирок апеляційного суду                   м. Харкова від 30 травня 2024 року. Указані обставини не дають можливості Верховному Суду однозначно встановити, яке саме рішення засуджений оскаржує до суду касаційної інстанції.
Також необхідно зазначити, що зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений не погоджується з вироком місцевого суду, проте усупереч приписам  п. 3 ч. 2 та ч. 5 ст. 427 КПК скаржник у касаційній скарзі не зазначив про оскарження вироку місцевого суду й не долучив копію цього рішення відповідно.
Указані вище обставини перешкоджають Верховному Суду встановити дійсну позицію скаржника щодо меж і, відповідно, результатів касаційного розгляду та перешкоджають вирішенню питання про відкриття касаційного провадження, оскільки суд касаційної інстанції згідно з ч. 2 ст. 433 КПК переглядає судові рішення в межах касаційної скарги.
З огляду на те, що касаційна скарга засудженого не відповідає вимогам, які до неї ставляться, її потрібно залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків.
Верховний Суд звертає увагу, що особа, яка подає касаційну скаргу та якій надано строк на усунення недоліків скарги, може виправити їх шляхом складання нового тексту касаційної скарги та подання додаткових документів.
Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Верховний Суд
постановив:
Залишити без руху касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 і встановити строк п`ятнадцять днів із дня отримання ухвали на усунення зазначених у ній недоліків.
У разі невиконання викладених в ухвалі вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                 ОСОБА_3