КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №757/19725/16                                                                                                  Головуючий у І інстанції - Новак Р.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/15353/2024                                   Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
19 листопада 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 червня 2024 року, постановленої за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення від 04 листопада 2021 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, - 
 
установив:
 
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із заявою про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року за нововиявленими обставинами, яку він обґрунтовував тим, що суд першої інстанції при розгляді справи за його позовом до АТ «КБ «Приватбанк» про визнання договору недійсним та стягнення коштів посилався на справу №0417/5302/2012 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» та нього, про стягнення заборгованості за кредитним договором №4627050086428422 від 17 листопада 2005 року, який було задоволено (заочне рішення від 27 квітня 2012 року). 
Водночас, ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2022 заочне рішення по вищевказаній справі від 27 квітня 2012 року скасовано та призначено справу до розгляду. 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2023 року у справі №0417/5302/2012 у задоволенні позову ПАТ «КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» та нього відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 06 липня 2023 року. 
Зокрема, під час розгляду справи було з`ясовано, що ПАТ «КБ «Приватбанк» вказав, що у ході службової перевірки службою безпеки банку встановлено, що встановити місцезнаходження оригіналу кредитного договору №4627050086428422 від 17 листопада 2005 року, заяви до договору про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки за договором №4627050086428422 від 17 листопада 2005 року, розписки держателя картки «VISA PLATINUM» за отримання платіжної картки та запечатаного конверту з ПІН-кодом слід вважати втраченим. 
Відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2023 року у справі №0417/5302/2012, суд дійшов висновку, що банком не надано належних доказів, щодо укладення кредитного договору між ним та АТ «КБ «Приватбанк», оскільки у справі відсутні будь-які відомості, що свідчать про отримання саме відповідачем кредитних коштів в сумі 5000 доларів США, не надано доказів видачі та перевидачі картки в подальшому, а проведення почеркознавчої експертизи неможливо, у зв`язку з втратою матеріалів за кредитним договором та матеріали справи не містять й визнання такого факту відповідачем, а тому суд дійшов до переконання про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні позову в повному обсязі за недоведеністю.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року було відмовлено у задоволенні його зустрічного позову до АТ «КБ «Приватбанк» про визнання договору недійсним та стягнення коштів. 
Підставою для відмови у задоволенні позовних вимог стало винесення рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2012 року у справі №0417/5302/2012, в якому фактично встановлено та підтверджено правомірність, дійсність оспорюваного договору № 4627050086428422 від 17 листопада 2005 року.
Таким чином, вказував, що рішенням суду від 06 червня 2023 року підтверджено факт відсутності договору та спростовано висновки рішення від 04 листопада 2021 року.
Просив суд,  задовольнити заяву про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року у справі №757/19725/16-ц відповідно до якого у задоволенні його зустрічного позову до АТ «КБ «Приватбанк» про визнання договору недійсним та стягнення коштів відмовлено.
Скасувати в повному обсязі вищевказане рішення та ухвалити нове, яким визнати недійсним договір №4627050086428422 від 17 листопада 2005 року, укладеного між ним та ПАТ «КБ «Приватбанк», стягнути з ПАТ «КБ «Приватбанк» на його користь грошові кошти у розмірі 2027,50 доларів США, що еквівалентно 53132, 46 грн., 3% річних за користування коштами за період з 13 травня 2016 року по 13 травня 2019 року у розмірі 4779, 15 грн., а всього 57911, 61 грн.
Стягнути з ПАТ «КБ «Приватбанк» на його користь грошові кошти у розмірі 6550 грн., 3% річних за користування коштами за період з 14 липня 2017 року по 13 травня 2019 року у розмірі 360, 16 грн., інфляційних втрат за період з 14 липня 2017 року по 13 травня 2019 року у розмірі 1282, 12 грн., а всього 8192, 28 грн.
Судові витрати покласти на відповідача.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 червня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року за нововиявленими обставинами відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, постановлену з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що як вбачається із рішення від 04 листопада 2021 року Печерський районний суд м. Києва прямо вказав: за наявності зазначеного судового рішення (рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2012 року), яке відповідно до ч. 4 ст.81 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи, суд не вправі його змінювати, зокрема, шляхом визнання цього самого кредитного договору недійсним.
При цьому, позивач не був позбавлений права доводити недійсність оспорюваного кредитного договору №4627050086428422 від 17 листопада 2005 року під час розгляду справи про стягнення з нього заборгованості за ним.
Зазначає, що таким чином, в силу п. 3 ч.2 ст. 423 ЦПК України скасування заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2012 року та встановлення у рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2023 року у справі №0417/5302/2012 обставин відсутності кредитного договору від17 листопада 2005 року є підставою для перегляду рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року та висновків про недійсність даного кредитного договору.
Наголошує, що як на підставу для скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року він послався на п. 3 ч. 2 ст. 423 ЦПК України, а не на п. 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України, як помилково зазначив суд першої інстанції.
У зв`язку з цим, суд першої інстанції невірно оцінив фактичні обставини справи, застосував не ту норму ст. 423 ЦПК України, а й відповідно послався на нерелевантну практику Верховного Суду.
Просив суд, скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 червня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На вказану апеляційну скаргу АТ «КБ «ПриватБанк» подало письмові пояснення, в яких зазначило, що відмовляючи у задоволенні вимог Банку у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором, Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у справі №0417/5302/2012 виходив із недоведеності його укладення, оскільки за відсутності оригіналів документів неможливо провести почеркознавчу експертизу, про призначення якої клопотав ОСОБА_1 . 
У даній судовій справі, ОСОБА_1 при розгляді його вимог судом першої інстанції, щодо визнання недійсним кредитного договору № 4627050086428422 від 17 листопада 2005 року та застосування наслідків такої недійсності, аналогічно клопотав про призначення почеркознавчої експертизи з метою доведення факту непідписання ним цього кредитного договору. 
Таким чином, підстави заперечень проти задоволення вимог Банку у справі №0417/5302/2012 корелюються із підставами для визнання недійсним того ж самого кредитного договору в межах цієї справи.
Отже, визнання недійсним кредитного договору з тих самих підстав не вимагається законом, а ОСОБА_1 при цьому захистив свої права та інтереси саме в межах розгляду справи №0417/5302/2012.
Просило суд, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 червня 2024 року залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «КБ «Приватбанк» про визнання договору недійсним та стягнення коштів відмовлено.
Підставою відмови стало заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2012 року у справі №0417/5302/2012, яким позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 82883,65 грн.
Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 10000 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» 928,84 грн. судового збору.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2022 заочне рішення по вищевказаній справі від 27 квітня 2012 року скасовано та призначено справу до розгляду. 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2023 року у справі №0417/5302/2012 у задоволенні позову ПАТ «КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1   відмовлено. 
Рішення суду набрало законної сили 06 липня 2023 року. 
Відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2023 року у справі №0417/5302/2012, суд дійшов висновку, що банком не надано належних доказів, щодо укладення кредитного договору між ОСОБА_1 та АТ «КБ «Приватбанк», оскільки у справі відсутні будь-які відомості, що свідчать про отримання саме ОСОБА_1 кредитних коштів в сумі 5000 доларів США, не надано доказів видачі та перевидачі картки в подальшому, а проведення почеркознавчої експертизи неможливо, у зв`язку з втратою матеріалів за кредитним договором та матеріали справи не містять й визнання такого факту.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що висновки суду в іншій справі не можуть бути нововиявленими обставинами, а мають лише преюдиційне значення.
Обставини, викладені ОСОБА_1   не є нововиявленими у розумінні ст. 423 ЦПК України.
Проте, з такими висновками повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 листопада 2020 року у справі №910/8113/16 висловила правову позицію, відповідно до якої суд вправі змінити або скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі №154/3029/14-ц висловила наступну позицію: процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її в суді.
Тобто, перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення у вже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами.
Однієї із обставин є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду (п. 3 ч. 2 ст. 423 ЦПК України).
Чинний ЦПК України містить і перелік підстав, які виключають можливість перегляду судового рішення.
За ч. 4 ст. 423 ЦПК України, не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.
При перегляді судового рішення за нововиявленими обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (ч. 5 ст. 423 ЦПК України).
Необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що підстави повинні виникнути після ухвалення рішення у справі (істотні обставини стали відомі стороні після ухвалення рішення, скасовано рішення, яке стало підставою для ухвалення іншого рішення, встановлені факти завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів після ухвалення незаконного рішення, тощо).
У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №9901/819/18 вказано, що вирішуючи питання про скасування судового рішення з підстав, визначених п.3 ч. 2 ст. 361 КАС, які аналогічні положенням п. 3 ч. 2 ст. 320 ГПК України, (скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, яке підлягає перегляду), суд повинен виходити саме з преюдиційного зв`язку судових рішень. Разом а тим слід мати на увазі, що скасування судового рішення може бути визнано нововиявленою обставиною лише в тому випадку, коли суд обґрунтував судове рішення, що переглядається, скасованим судовим рішенням (актом) чи виходив із вказаного акту, не посилаючись прямо на нього.
Як вбачається із рішення від 04 листопада 2021 року Печерський районний суд м. Києва прямо вказав: за наявності зазначеного судового рішення (заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2012 року), яке відповідно до ч. 4 ст.81 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи, суд не вправі його змінювати, зокрема, шляхом визнання цього самого кредитного договору недійсним.
При цьому, позивач не був позбавлений права доводити недійсність оспорюваного кредитного договору №4627050086428422 від 17 листопада 2005 року під час розгляду справи про стягнення з нього заборгованості за ним.
Враховуючи зазначене вище, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що в силу п. 3 ч.2 ст. 423 ЦПК України скасування заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2012 року та встановлення у рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2023 року у справі №0417/5302/2012 обставин відсутності кредитного договору від 17 листопада 2005 року є підставою для перегляду рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року та висновків про недійсність даного кредитного договору.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року  за нововиявленими обставинами, оскільки скасовано судове рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.
Тлумачення ст. 429 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд після скасування місцевим судом рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами і ухвалення нового рішення по суті заявлених вимог має перевірити законність такого судового рішення, та, відповідно до положень ст. 374 ЦПК України, прийняти рішення за результатами розгляду апеляційної скарги.
При цьому, суд апеляційної інстанції повинен виходити із того, що за відсутності нововиявлених обставин, суд першої інстанції мав постановити ухвалу про відмову у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, тому незалежно від форми процесуального документу (ухвала чи постанова), яку суд першої інстанції постановив з порушенням норм процесуального права (за відсутності нововиявлених обставин), апеляційний суд в межах своїх повноважень повинен скасувати рішення суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, до повноважень якого у цій справі віднесено вирішення питання про розгляд заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами по суті.
Нормами ЦПК не передбачено права суду апеляційної інстанції постановляти ухвалу про задоволення такої заяви чи відмову у її задоволенні.
Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №263/2998/19, а також від 13 листопада 2019 року у справі №2610/12441/2012.
Згідно з п. 6 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до п. 4 ч. і ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовжених розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права.
Апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати, а справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Під час розгляду справи суд першої інстанції має врахувати викладене вище, дослідити обставини справи та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і відзивам сторін.
Керуючись ст.ст.259,268,367,374,376,381-384,390 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Печерськогорайонного суду м. Києва від 11 червня 2024 року скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 05 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба