К И Ї В С Ь К И Й    А П Е Л Я Ц І Й Н И Й    С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26листопада 2024 року                                                                 місто Київ
 
справа № 369/4181/22
апеляційне провадження № 22-ц/824/13835/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача - Головачова Я.В.,
 
суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,
 
за участю секретаря судового засідання: Мазурок О.С.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Ковальчук Л.М. від 4 жовтня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,  
 
в с т а н о в и в :
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2022 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.
 
Позов обґрунтовано тим, що 1 вересня 2021 року, 3 вересня 2021 року, 20 вересня 2021 року, 22 вересня 2021 року, 12 жовтня 2021 року, 15 грудня 2021 року та 30 грудня 2021 року відповідач отримав від позивача грошові кошти в загальній сумі 350 365 грн 12 коп., що підтверджується відповідними квитанціями. 
 
Вказує,  що між ним та відповідачем жодних письмових договорів не укладено, а також не укладено договорів, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, а тому грошові кошти в сумі 350 365 грн 12 коп. (що у 20 разів і більше перевищує розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян) отримані відповідачем без достатньої правової підстави, що підлягають поверненню позивачу. 
 
28 січня 2022 року представник позивача звернувся до відповідача з вимогою (претензією) про повернення безпідставно набутих грошових коштів, однак грошові кошти повернуті не були, що стало підставою для звернення із вказаним позовом до суду.
 
Посилаючись викладене, позивач просив стягнути з відповідача безпідставно отримані грошові кошти в сумі 350 365 грн 12 коп., три проценти річних в розмірі 5 704 грн 19 коп. та інфляційні втрати в розмірі 33 973 грн. 56 коп. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 4 жовтня 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 350 365 грн 12 коп., три проценти річних в розмірі 5 704 грн 19 коп., інфляційні втрати в розмірі 33 973 грн. 56 коп. та судовий збір в розмірі 3 900 грн 43 коп.
 
Рішення суду мотивоване тим, що матеріали справи не містять доказів того, що між позивачем та відповідачем були укладені будь-які письмові договори на виконання яких були перераховані вказані грошові кошти;грошові кошти перераховувались без зазначення призначення платежу, тому відповідач зобов`язаний повернути позивачу безпідставно набуті грошові кошти з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних на підставі частини 2 статті 625 ЦК України. 
 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 10 травня 2024 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення відмовлено.
 
Ухвала суду мотивована тим, що в заяві відсутні докази, які б мали істотне значення для справи та які б не були досліджені судом при ухваленні заочного рішення.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи
 
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Зазначає, що позивач умисно ввів суд в оману, оскільки приховав від суду той факт, що між ним та відповідачем фактично було укладено договір підряду, за умовами якого, відповідач на свій ризик мав виконати роботу за завданням позивача, а саме ремонт квартири АДРЕСА_1 , яка належить позивачу, а позивач був зобов`язаний прийняти та оплатити виконану роботу.
 
Звертав увагу на той факт, що грошові кошти перераховувались періодично, а саме 7 платежами протягом чотирьох місяців. Крім того, матеріали справи не містять доказів про звернення позивача до банківської установи щодо блокування рахунків, повернення та/або помилковості як кожного платежу окремо, так і всієї суми загалом.
 
Вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження набуття відповідачем грошових коштів безпідставно, внаслідок помилки їх перерахування.
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 зазначає, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях, оскільки не підтверджені
жодним доказом. Між позивачем та відповідачем жодних письмових договорів не укладено, а тому грошові кошти отримані відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають поверненню позивачу.
 
Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання 
 
Представник ОСОБА_1  - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.
 
ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив розглянути справу у їх відсутність. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
1 вересня 2021 року, 3 вересня 2021 року, 20 вересня 2021 року, 22 вересня 2021 року, 12 жовтня 2021 року, 15 грудня 2021 року та 30 грудня 2021 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в загальній сумі 350 365 грн 12 коп., що підтверджується відповідними квитанціями, а саме: 
від 1 вересня 2021 року з призначенням платежу - переказ особистих коштів, на суму 30 000 грн;
від 3 вересня 2021 року з призначенням платежу - переказ особистих коштів, на суму 30 000 грн;
від 20 вересня 2021 року з призначенням платежу - переказ особистих коштів, на суму 25 000 грн;
від 22 вересня 2021 року з призначенням платежу - переказ особистих коштів, на суму 45 000 грн; 
від 12 жовтня 2021 року з призначенням платежу - переказ особистих коштів, на суму 140 000 грн;
від 15 грудня 2021 року з призначенням платежу - переказ особистих коштів, на суму 5 000 грн;
від 30 грудня 2021 року з призначенням платежу - переказ особистих коштів, на суму 75 365 грн 12 коп.
 
28 січня 2022 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся до       ОСОБА_1 із вимогою (претензією) від 27 січня 2022 року, в якій просив повернути позивачу безпідставно набуті грошові кошти в загальній сумі 350 365 грн 12 коп. протягом семи днів з дня її пред`явлення.
 
Вказану вимогу (претензію) ОСОБА_1 отримав 1 лютого 2022 року, що підтверджується інформацією з сайту АТ "Укрпошта", однак станом на день звернення із позовом вимога не виконана, кошти не повернуті.
 
Позиція суду апеляційної інстанції
 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21).
 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанову Верховного Суду від 8 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).
 
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просив суд стягнути з  ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 350 365 грн 12 коп., три проценти річних  в розмірі 5 704 грн 19 коп. та інфляційні втрати в розмірі 33 973 грн 56 коп.
 
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
 
За змістом частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
 
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов'язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
 
Зобов'язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов'язаний повернути предмет власного збагачення.
Традиційно в доктрині цивільного права зобов'язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. "condictio sine causa" - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).
 
Приписи глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).
 
Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.
 
Кондикційні зобов'язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.
 
Безпідставне збагачення може полягати як у так званому "фактичному" збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в "юридичному" збагаченні, коли набувач отримує суб'єктивне право на предмет збагачення.
 
Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).
 
Конструкція частини 1 статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
 
Сутність зобов'язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 6 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).
 
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01 квітня 2019 року в справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року в справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).
 
У разі, якщо на виконання юридично ще неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України).
 
Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв'язку із зобов'язанням (правочином), але не відповідно до його умов.
 
У постанові від 8 вересня 2021 року в справі № 201/6498/20 Верховний Суд роз'яснив, що за правовою природою конструкція зобов'язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов'язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов'язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов'язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов'язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.
 
Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов'язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, скасованим судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
 
Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.
 
Підсумовуючи, колегія суддів зазначає, що, за загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення.
 
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК
України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та                № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі               № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 лютого 2024 року у справі                   № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23) зазначила, що "передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача".
 
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
 
У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Встановивши, що матеріали справи не містять доказів того, що між позивачем та відповідачем були укладені будь-які письмові договори, на виконання яких були перераховані грошові кошти, суд першої інстанції, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 350 365 грн 12 коп., як безпідставно набуті на підставі статті 1212 ЦК України.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що між позивачем та відповідачем фактично було укладено договір підряду, за умовами якого, відповідач на свій ризик мав виконати роботу за завданням позивача, а саме ремонт квартири АДРЕСА_1 , яка належить позивачу, а позивач був зобов`язаний прийняти та оплатити виконану роботу, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються жодним доказом. Зокрема, доказів на підтвердження волевиявлення позивача, яке засвідчено його підписом, на встановлення договірних відносин з відповідачем, на виконання яких позивачем було перераховано вказану суму, матеріали справи не місять.
 
Враховуючи, що грошові кошти, отримані відповідачем, утримуються останнім без належної правової підстави, відповідач ухиляється від їх повернення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 350 365 грн 12 коп. на підставі статті 1212 ЦК України.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 4 жовтня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                      

 
Судді: