Дата документу 30.10.2024 Справа № 331/2704/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/2704/24 Головуючий у 1-й інстанції: Фісун Н.В.
Провадження № 22-ц/807/1733/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Кухаря С.В.,
Полякова О.З.
при секретарі: Книш С.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Запорізької обласної прокуратури на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, суду,

В С Т А Н О В И В:
У квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, суду.
В обґрунтування позову зазначав, що на підставі лише припущень правоохоронних органів він безпідставно з моменту його фактичного затримання 24 вересня 2019 року та в подальшому протягом 40 місяців перебував під слідством та судом, обвинувачувався у скоєнні тяжкого злочину, який не скоював. Вважає, що відносно нього безпідставно було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, де він 8 місяців та 18 днів перебував під вартою, в подальшому перебував на домашньому арешті, який з часом сплинув. 
26 січня 2023 року рішенням Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження відносно позивача було закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1, пунктом 2 частини першої статті 2, пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР винесення органом досудового розслідування постанови про закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом. 
Обставини за кримінальним провадженням № 12019080130002732 від 24.09.2019, за які його було затримано, пред`явлено повідомлення про підозру, узято під варту, обвинувачено, засуджено та в подальшому виправдано наступні. 24.09.2019 року під час проведення огляду в кімнаті АДРЕСА_1 працівниками поліції було виявлено та вилучено 20 (двадцять) штук фольгованих згортків, в яких знаходились зіп пакети з кристалічною порошкоподібною речовиною білого кольору та зіп-пакет з кристалічною порошкоподібною речовиною білого кольору, які, на думку слідства, ОСОБА_1 , діючи умисно, незаконно зберігав без мети подальшого збуту. В той же день його було затримано та поміщено в ІТТ.
25.09.2019 року ОСОБА_1 було пред`явлено повідомлення про підозру за ч. 1 ст. 307 КК України як незаконне придбання, зберігання, перевезення з метою збуту наркотичних засобів у великих розмірах.
27.09.2019 року ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області до позивача було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.
19.11.2019 року обвинувальний акт по кримінальному провадженню №12019080130002732 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 307 КК України було скеровано до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області.
12.06.2020 року вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 75,76 КК України та звільнено від відбування покарання з випробувальним терміном 2 роки 6 місяців. Змінено запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
05.10.2020 року ухвалою Запорізького апеляційного суду вирок суду першої інстанції залишено без змін.
08.07.2021 року Постановою Верховного Суду було скасовано ухвалу Запорізького апеляційного суду і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
26.01.2023 року ухвалою Запорізького апеляційного суду вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12.06.2020 року скасовано і кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпаності можливості їх отримати
19.09.2023 року постановою Верховного Суду ухвалу Запорізького апеляційного суду від 26.01.2023 залишено без змін. Відтак кримінальне провадження було закрито за реабілітуючих підставах.
Період перебування позивача під слідством та судом становить з 24.09.2019 року (з дня затримання) по 26.01.2023 року (по день закриття кримінального провадження за п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України).
Таким чином, розмір відшкодування втрати заробітку та інших грошових доходів розраховуються із врахуванням того, що такі втрати позивач зазнавав за періоди з 24.09.2019 по 12.06.2020 коли був ув`язненим, та з 12.06.2020 по 26.01.2023 по день коли кримінальне провадження було закрито за п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Загальний термін становить 40 місяців та 2 дні, а тому розмір втрати заробітку слід розраховувати наступним чином 40 х (мінімальна заробітна плата) + (мінімальна заробітна плата: 30х2 дні). Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» розмір мінімальної заробітної плати на з 01.04.2024 року становить 8 000 гривень. Станом на день подачі позову розрахунок суми втраченого заробітку (доходу) є наступним 8 000 грн. х 40 міс. + (8000 грн. : 30 дн. * 2 дні) = 320 533,00 грн.
Крім того, під час знаходження під вартою у зв`язку з суттєвим погіршенням здоров`я ОСОБА_1 було обстежено лікарями, і під час обстеження було встановлено діагноз гепатит С. Внаслідок цього відбулося різке погіршення стану здоров`я. До 12.06.2020 року він перебував під вартою в жахливих умовах і не мав матеріальної можливості внести заставу, у встановленому судом розмірі. Перебування в умовах слідчого ізолятора та доставки його до суду на судові засідання травмували його не тільки морально, а і фізично. Зазначене травмування було пов`язане з дуже поганими умовами тримання у слідчому ізоляторі: низька температура повітря, антисанітарні умови у камерах, сирість, відсутність постійного доступу до душу, їжа, яку неможливо їсти, неможливість залишитись наодинці. Він перебував під арештом 8 місяців та 18 днів. Перебування позивача під вартою протягом вказаного часу завдало йому додаткових моральних страждань, оскільки через вказані обставини було суттєво обмежені фундаментальні конституційні права позивача. Крім того, у вказаний період він був позбавлений спілкування та можливості перебувати зі своєю родиною, з якою у нього дуже міцні зв`язки. Стресова ситуація, викликана перебуванням під вартою, надзвичайно змінила звичний спосіб життя, навіть після виходу на волю. Він був змушений проходити лікування у лікарнях міста Запоріжжя. Треба зауважити, що під час досудового розслідування слідчими було допущено цілу низку грубих порушень закону, зокрема, безпідставне затримання, оголошення підозри, тривання під вартою. Погіршення здоров`я стало прямим наслідком протиправних дій правоохоронних органів, які проводили слідство у справі.
Таким чином, розмір гарантованого мінімуму не у повному обсязі компенсує позивачу завдану шкоду. З урахуванням усіх вищенаведених фактів розмір компенсації моральної шкоди складає 25 мінімальних заробітних плат, що становить 200 000 грн. Такий рівень сатисфакції для нього є розумним і відповідає суспільній значущості поняття «свобода людини». 
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державної казначейської служби України на його користь моральну шкоду, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, суду у розмірі  520 533,00 грн.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2024 року позовну заяву  ОСОБА_1  до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, суду, задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій органів дізнання, досудового слідства та суду, у розмірі 320 533,00 грн. шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.
В іншій частині позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Запорізької обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір на користь Запорізької обласної прокуратури.
В обґрунтування доводів покликається на те, що ОСОБА_1   не набув право на відшкодування моральної шкоди з огляду на підтвердження під час досудового розслідування своєї причетності та визнанню вину у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення, що свідчить про наявність з його боку факту самообмови. Так, зі змісту ухвали слідчого судді від 27.09.2019 у справі 310/7621/19 (провадження 1-кс/310/2580/19), вбачається, що позивач у присутності захисника пояснив суду, що визнає себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, в якому його підозрюють, але просив відмовити у задоволенні клопотання слідчого. Також, з протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_1 вбачається, що він підтвердив обставини інкримінованого йому кримінального правопорушення та визнав вину у повному обсязі. Проте, проаналізувати детальний зміст допиту підозрюваного не виявиться можливим, у зв`язку з перебуванням усіх матеріалів кримінального та наглядового провадження на тимчасового окупованій території у приміщеннях Бердянського міськрайонного суду Запорізької області та Бердянської окружної прокуратури Запорізької області відповідно.
Вважає, що самообмова ОСОБА_1  в силу приписів ч. 4 ст. 1176 ЦК України виключає його право на відшкодування моральної шкоди. 
Крім того, з 01.01.2024 у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» змінилося правове регулювання визначення розміру мінімальної заробітної плати. Зокрема в загальному випадку такий розмір встановлений у 7 100 грн. (з 01.01.2024) та 8 000 грн. (з 01.04.2024), але окремо визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1 600 грн. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 523/13432/16-ц, від 06.04.2020 у справі № 661/246/17, від 25.01.2023 у справі № 333/146/21.
Також зазначав, що мінімальний розмір заробітної плати, який береться в основу розрахунку моральної шкоди, визначається станом на момент ухвалення рішення судом першої інстанції. Таким чином, виходячи з положень ст. 13 Закону, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача, який гарантовано державою, становить 64 106,66 грн. 
Інші учасники справи рішення суду не оскаржили.
Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що 26.01.2023 року ухвалою Запорізького апеляційного суду вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12.06.2020 року скасовано і кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпаності можливості їх отримати. Відтак, позивач набув право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Враховуючи, що позивач перебував під слідством та судом з 24.09.2019 року (з дня затримання) по 26.01.2023 року (по день закриття кримінального провадження за п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України) становить 40 місяців 2 дні, гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди становить 320 533,00 грн. (з розрахунку 8 000,00 грн. х 40 міс. 2 дні). Таким чином, загальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 320 533,00 грн.
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24.09.2019 року під час проведення огляду в кімнаті АДРЕСА_1 працівниками поліції було виявлено та вилучено 20 (двадцять) штук фольгованих згортків, в яких знаходились зіп пакети з кристалічною порошкоподібною речовиною білого кольору та зіп-пакет з кристалічною порошкоподібною речовиною білого кольору, які, на думку слідства, ОСОБА_1 , діючи умисно, незаконно зберігав без мети подальшого збуту. В той же день його було затримано та поміщено в ІТТ.
25.09.2020 року ОСОБА_1 було пред`явлено повідомлення про підозру за ч. 1 ст. 307 КК України як незаконне придбання, зберігання, перевезення з метою збуту наркотичних засобів у великих розмірах.
27.09.2020 року ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області до позивача було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.
19.11.2020 року обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 12019080130002732 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 307 КК України було скеровано до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області.
12.06.2021 року вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України та звільнено від відбування покарання з випробувальним терміном 2 роки 6 місяців. Змінено запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
05.10.2021 року ухвалою Запорізького апеляційного суду вирок першої інстанції залишено без змін.
08.07.2022 року постановою Верховного Суду було скасовано ухвалу Запорізького апеляційного суду і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
26.01.2024 року ухвалою Запорізького апеляційного суду вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12.06.2020 року скасовано і кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпаності можливості їх отримати.
19.09.2024 року постановою Верховного Суду залишено ухвалу Запорізького апеляційного суду від 26.01.2023 залишено без змін.
Період перебування позивача під слідством та судом становить з 24.09.2019 року (з дня затримання) по 26.01.2023 року (по день закриття кримінального провадження за п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України).
У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Таким спеціальним нормативно-правовим актом є  Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (частина друга зазначеної статті).
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Згідно з пунктом п`ятим статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону).
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.
Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Подібний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, від 27 липня 2023 року у справі № 568/499/16.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Разом з тим,  Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено мінімальні гарантії держави на відшкодування моральної шкоди, оскільки зазначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 4 цього Закону  провадиться за рахунок державного бюджету.
В апеляційній скарзі Запорізька обласна прокуратура посилалась на неправильне визначення судом першої інстанції розміру шкоди, який підлягає стягненню з державного бюджету на користь позивача.
Розрахунок шкоди, яка була завдана позивачу здійснювався судом першої інстанції із врахуванням кількості місяців та днів, які позивач перебував під слідством та судом та встановленого розміру мінімальної заробітної плати Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік». Так, з 1 січня 2024 року встановлено мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 7100 гривень, з 1 квітня - 8000 гривень.
Звертаючись до суду, позивач вказував на те, що через протиправні дії органу досудового розслідування він незаконно перебував під слідством та судом з 24.09.2019 року (з дня затримання) по 26.01.2023 року (по день закриття кримінального провадження за п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України), тобто 40 місяців 2 дні. На думку позивача, це дає підстави вважати доведеним факт наявності в нього моральної шкоди в розмірі 320 533,00 грн. 
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок незаконного пред`явлення обвинувачення, перебування під слідством і судом, суд правильно виходив із того, що з огляду на мінімальний розмір заробітної плати (2024 рік), мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за 40 місяців 2 дні перебування під слідством та судом дорівнює  320 533,00 грн. (з розрахунку 8 000,00 грн. х 40 міс. 2 дні).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що визначений розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 320 533,00 грн. є достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків немайнового характеру, цей розмір є цілком достатнім для розумного задоволення вимог позивача, як потерпілої особи. Вказана сума відповідає принципам розумності і справедливості.
Доводи Запорізької обласної прокуратури стосовно того, що розмір моральної шкоди має бути обчислений із розрахункової величини для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1 600,00 грн. не заслуговують на увагу, оскільки вказані доводи суперечать вимогам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», який є чинним та при вирішені вказаних спорів є пріоритетним у застосуванні ніж нормативні акти.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди, спростовані під час апеляційного розгляду справи. 
Колегія суддів вважає, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР, оскільки ухвалою Запорізького апеляційного суду від 26.01.2024 року вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12.06.2020 року скасовано і кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпаності можливості їх отримати. Закон № 266/94-ВР передбачає безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у цьому випадку.
Що стосується покликання в апеляційній скарзі на ч. 4 ст. 1176 ЦК України та покази ОСОБА_1 про визнання вини, у контексті того, що останній не має права на відшкодування шкоди, колегія суддів звертає увагу на таке.
У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 761/14074/18 сформульовано висновок про те, що відповідно до частини четвертої статті 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.
Аналіз частини четвертої статті 1176 ЦК України свідчить про те, що під самообмовою, які виключає відшкодування шкоди державною, необхідно розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, в яких він зізнається у вчиненні кримінального правопорушення, якого насправді не вчиняв, у більш тяжкому кримінальному правопорушенні, ніж вчинено в дійсності, або ж бере лише на себе вину за вчинене кримінальне правопорушення, хоча у дійсності воно вчинено групою осіб.
Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини та бути зафіксованою в матеріалах справи.
Аналогічний правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18 (провадження № 61-18442св19).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів виходить із того, що при вирішені подібних спорів необхідно також надавати оцінку тому, чи була самообмова добровільною. Установивши добровільність такої самообмови, суд має оцінити виконання слідством свого обов`язку щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, оскільки визнання обвинуваченим своєї вини не має переваги в порівнянні з іншими доказами, воно може бути покладено в основу вироку лише при підтвердженні сукупністю інших доказів у справі.
Не кожне визнання обвинуваченим своєї вини є самообмовою, яка виключає відшкодування шкоди відповідно до частини четвертої статті 1176 ЦК України.
У котре колегія суддів зазначає, що ухвалою Запорізького апеляційного суду від 26.01.2024 року вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12.06.2020 року скасовано і кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпаності можливості їх отримати.
Відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Колегія суддів приходить переконання про те, що визнання позивачем своєї винуватості у інкримінованих йому правопорушеннях на початку досудового розслідуванні, не може кваліфікуватись як самообмова, яка унеможливлює відшкодування шкоди Державою.
Крім цього, визнання обвинуваченим своєї вини не має переваги у порівнянні з іншими доказами, воно може бути покладено в основу вироку лише при підтвердженні сукупністю інших доказів у справі.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Так як апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстави для перерозподілу судових витрат за результатами розгляду апеляційної скарги відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складений 08 листопада 2024 року. 

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков