ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 грудня 2024 року
м. Київ
 
справа № 204/10297/23
 
провадження № 61-18007св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
 
заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЛО»,
 
заінтересована особа - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану 
по Новокодацькому та Чечелівському районах у м. Дніпро Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2023 року у складі судді Корягіної Р. Р. та постанову Дніпровського апеляційного суду                           від 14 листопада 2023 року у складі колегії суддів Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
11 липня 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» (далі -                    ТОВ «АЛЛО») звернулось до суду із заявою про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний стан, вказавши заінтересованими особами: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у м. Дніпро Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції      (м. Одеса) (далі - ВДРАЦС), в якій просило суд встановити факт смерті ОСОБА_1 ,      ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Заявник обґрунтовує свою заяву тим, що ОСОБА_1 працював у ТОВ «АЛЛО» продавцем непродовольчих товарів із 30 листопада 2017 року. 
 
У червні 2022 року ТОВ «АЛЛО» отримало довідку Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України від 30 травня 2022 року № 40/58/9/2-273 про засвідчення факту смерті ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув під час ведення оборони міста Маріуполя Донецької області. 
 
Заявник вказував, що у цьому випадку ТОВ «АЛЛО» є заінтересованою у встановленні факту смерті ОСОБА_1 , оскільки встановлення такого факту впливає на його права, обов`язки та законні інтереси, так як підприємство не має можливості звільнити без відповідного рішення суду ОСОБА_1 та прийняти на роботу нового працівника. 
 
З метою отримання відповідних роз`яснень щодо можливості звільнення працівника на підставі довідки Військової частини про підтвердження смерті заявник звертався до Державної служби України з питань праці, Міністерства юстиції України та Міністерства економіки України. 
 
Зазначав, що саме ТОВ «АЛЛО» вимушене звернутися із заявою до суду щодо встановлення факту смерті ОСОБА_1 як роботодавець останнього, оскільки зв`язку з родичами загиблого немає, вони згідно з інформацією, отриманою з офіційного веб-порталу «Судова влада України», із такою заявою до суду не зверталися, а тому відсутня інша можливість встановити факт смерті загиблого працівника.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 20 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду                    від 28 липня 2023 року, у задоволенні заяви ТОВ «АЛЛО» відмовлено. 
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши відсутність доказів, зокрема, медичних довідок (копії медичного свідоцтва про смерть або копії довідки про причини смерті) чи перфокарти швидкої медичної допомоги, які безпосередньо і достовірно підтверджували б факт смерті ОСОБА_1 , свідків, а також свідоцтва про смерть, дійшов висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту смерті останнього.
 
Також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що підстави, на які посилається заявник у своїй заяві, можуть бути предметом розгляду заяви про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
13 грудня 2023 року ТОВ «АЛЛО» засобами поштового зв`язку звернулося
до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 20 липня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня            2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року і ухвалити нове рішення про задоволення заяви.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду                        від 26 квітня 2023 року у справі № 337/3725/22. Інших доводів касаційна скарга не містить.
 
Інший учасник справи не скористався правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2024 року відкрито касаційне провадження              у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
У лютому 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що у червні 2022 року ТОВ «АЛЛО» отримало довідку Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 30 травня 2022 року 
№ 40/58/9/2-273 про засвідчення факту смерті ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув під час ведення оборони міста Маріуполя Донецької області. 
 
Із трудової книжки ОСОБА_1 відомо, що він на підставі наказу 
від 20 листопада 2017 року № 2814вк «Про прийняття на роботу» працював 
у ТОВ «АЛЛО» на посаді продавця непродовольчих товарів.
 
Зі змісту листа Міністерства юстиції України відомо, що за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян актового запису про смерть ОСОБА_1 ,              ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виявлено.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду 
про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений 
та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями 
та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного 
й обґрунтованого рішення.
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести 
ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Як роз`яснено у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»                       від 31 березня 1995 року № 5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати 
або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, 
що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 на підставі наказу від 20 листопада 2017 року               № 2814вк «Про прийняття на роботу» працював у ТОВ «АЛЛО» на посаді продавця непродовольчих товарів.
 
Звертаючись із заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_1 , ТОВ «АЛЛО» вказувало, що встановлення цього факту має юридичне значення для заявника, оскільки не маючи зв`язку з родичами загиблого, товариство не може звільнити загиблого працівника та прийняти на роботу нового працівника.
 
За частиною першою статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, 
що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (в редакції станом на 13 березня 2022 року) державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду 
про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Пунктом 1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану 
в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року                № 52/5 встановлено, що підставами для проведення державної реєстрації 
смерті є: 
а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за                    № 1150/13024; 
б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за                    № 1150/13024; 
в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; 
г) рішення суду про оголошення особи померлою;
 г) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; 
д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; 
е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.
 
За змістом статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду 
про встановлення факту смерті особи у певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого.
 
Відповідно до пункт 1 розділу І Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 
2000 року № 52/5, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.
 
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан                      із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався.
 
Відповідно до частин другої, третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення 
прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. 
 
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
 
Законом України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» від 04 лютого 2016 року ЦПК України доповнено статтею                    257-1 (стаття 317 ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року).
 
Як наслідок законодавець передбачив, що прийняття вказаного Закону дозволить забезпечити реалізацію прав громадян, які проживають на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, щодо отримання свідоцтв про народження, про смерть у зв`язку з відсутністю належних медичних документів, передбачених законодавством України.
 
Отже, звернення до суду із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території в порядку статті 317 ЦПК України повинно передувати отримання документа про смерть від органу або особи, що створений, обраний чи призначений у порядку, не передбаченому законом України.
 
У справі, яка переглядається, Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України видано довідку від 30 травня 2022 року № 40/58/9/2-273, якою засвідчено факт смерті ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув під час ведення оборони міста Маріуполя Донецької області. 
 
За наявності припущень про факт смерті фізичної особи, у тому числі у зв`язку 
з воєнними діями, без достовірних доказів, які свідчать про цей факт, правильним буде звернення до суду із заявою про оголошення судом особи померлою, 
а не із заявою про встановлення факту смерті цієї фізичної особи (постанова 
Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 204/7924/23, провадження               № 61-16728св23).
 
Суди попередніх інстанцій, встановивши відсутність доказів, зокрема, медичних довідок (копії медичного свідоцтва про смерть або копії довідки про причини смерті) чи перфокарти швидкої медичної допомоги, які безпосередньо і достовірно підтверджували б факт смерті ОСОБА_1 , дійшли обґрунтованого висновку 
про відсутність правових підстав для встановлення факту смерті ОСОБА_1 , оскільки додана до матеріалів справи довідка про засвідчення факту смерті 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , достовірно не свідчить про смерть ОСОБА_1 13 березня 2022 року, а лише дає підстави для обґрунтованого припущення його смерті за обставин, що підтверджені цим доказом, який може  свідчити про смерть останнього.
 
У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 506/358/22, (провадження № 61-7094св23), зазначено, що згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору. Чинний ЦПК України містить чотири процедури, наслідком якої є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами Державної реєстрації актів цивільного стану може бути видано свідоцтво про смерть, зокрема: 
-  встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); 
-  встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); 
-  встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); 
-  визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України).
Вказані процедури є відмінними між собою та мають певні особливості.
 
У цій справі Верховний Суд виснував, що наведені в заяві докази у своїй сукупності достовірно не свідчать про смерть військовослужбовця ІНФОРМАЦІЯ_2 , а лише дають підстави для обґрунтованого припущення смерті за обставин, що підтверджені цими доказами, які можуть свідчити про смерть останнього. З огляду на це суд касаційної інстанцій дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви  про встановлення факту смерті її чоловіка військовослужбовця у певний час, а саме 03 березня 2022 року, під час виконання бойового завдання за пунктом 8 частини першої статті 315 ЦПК України.
 
Водночас у постанові від 28 лютого 2024 року у справі № 506/358/22, (провадження № 61-7094св23) Верховний Суд зазначив, що з огляду на встановлені у цій справі обставини та наявність у заявниці вірогідного припущення про смерть військовослужбовця ІНФОРМАЦІЯ_2 , заявниця не позбавлена можливості звернутися до суду із заявою про оголошення судом військовослужбовця померлим на підставі частини другої статті 46 ЦК України.
 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що підстави, на які посилається заявник у своїй заяві, можуть 
бути предметом розгляду заяви про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
 
Розглядаючи заяву, суди попередніх інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне 
й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судів попередніх інстанцій, які надали відповідну правову оцінку всім фактичним обставинам справи, що ґрунтується на нормах чинного законодавства та з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі                 № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), ураховуючи висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності 
у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати: висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин); висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, 
які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів 
у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження               № 14-43цс22).
 
Колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі                             № 337/3725/22, оскільки фактичні обставини у справі, яка переглядається, та                       у справі, на яку міститься посилання у касаційній скарзі, є різними, а правовідносини не є подібними.
 
У справі 337/3725/22 (провадження № 61-1746св23) Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, вказав, що суд апеляційної інстанції, посилаючись на те, що надана заявником копія «свидетельства о смерти» відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсною та не створює правових наслідків і не може бути належним доказом у судовому розгляді, не надав належної оцінки доводам заявника та не врахував можливість надання заявником інших доказів на підтвердження факту смерті її батька.
 
Таким чином, порівнювані правовідносини різняться встановленими обставинами справи, що вказує на відмінність норм, відповідно до яких вирішується спір. Тому посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 26 квітня                     2023 року у справі № 337/3725/22 (провадження № 61-1746св23), є нерелевантним. 
 
Саме по собі посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою 
про неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків місцевого та апеляційного судів не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 
 
У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору на 
встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів 
не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судами попередніх інстанцій рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх 
відображення в оскаржуваному судовому рішенні (в оскарженій частині), питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну  відповідь  на  кожний  аргумент (рішення у справі «RUIZ TORIYA v. SPAINE», заява                      від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
 
Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. 
 
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», заява № 19164/04, пункт 47).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування місцевим та апеляційним судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» залишити без задоволення.
 
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 
2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 
2023 рокузалишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                      В. В. Сердюк                                                                                                   С. О. Карпенко                                                                                                     І. М. Фаловська