П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  600/8159/23-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Анісімов Олег Валерійович 
Суддя-доповідач -  Боровицький О. А.   
10 жовтня 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Боровицького О. А. 
суддів:  Курка О. П.  Шидловського В.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання протиправною та скасування постанови, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про заборону в`їзду в Україну від 22.05.2023 року №6306/55/01-2023, якою заборонено громадянину Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) в`їзд в Україну строком на 3 роки.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Грузії, документований посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_1 від 03.02.2023 року (дата закінчення строку дії 02.02.2033) (а.с.12-13).
Згідно витягу з реєстру територіальної громади про реєстрацію місця проживання особи від 14.02.2023 року, № НОМЕР_2 ОСОБА_1 зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 з 14.02.2023 року по теперешній час (а.с.15).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12).
ОСОБА_4 , відповідно до паспорту громадянина України від 05.08.2022 року, № НОМЕР_4 , є громадянкою України (а.с.13).
Також, у справі наявний паспорт громадянки Грузії НОМЕР_5 на ОСОБА_3 від 12.07.2018 року, в якому на сторінці 46 наявний штамп з записом «Строк перебування продовжено 05.07.2023 року №20/06 ДМС України (найменування органу, який прийняв рішення) ОСОБА_5 (найменування приймаючої сторони), АДРЕСА_1 (місце проживання в Україні) Голова ДМС (посада) ОСОБА_6 08.05.2023 року (дата прийняття рішення).
Постановою про заборону в`їзду в Україну від 22.05.2023 року, №6306/55/01-2023, відповідачем прийнято рішення заборонити громадянину Грузії ОСОБА_7 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , стать: чоловіча, місце народження: Грузія, країна постійного проживання: не встановлено, дані паспортного документа іноземця (вид, серія, номер орган, який видав, дата видачі): 20АС30655 в`їзд в Україну строком на 3 роки.
Згідно мотивувальної частини постанови, підставою для її прийняття стало наступне: «Перевіркою отриманої інформації в законному порядку встановлено, що з метою легалізації на територію України прибув громадянин Грузії ОСОБА_7 , являється суб`єктом підвищеного злочинного впливу, членом організованої злочинної групи, яка вчиняє тяжкі злочини.
Ураховуючи, що ОСОБА_7 негативно впливає на криміногенну обстановку на території Чернівецької області, являється суб`єктом підвищеного злочинного впливу та те, що ці дії суперечать інтересам боротьби з організованою злочинністю …» (а.с.10).
Підставою для прийняття такої постанови стала довідка про заборону в`їзду іноземця №1831т/55/123-2023 (гриф таємності «Таємно») та матеріали до неї («Нетаємно»), які досліджені судом при прийнятті цього рішення.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Предметом цього позову є постанова Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про заборону в`їзду в Україну від 22.05.2023 року №6306/55/01-2023, якою заборонено громадянину Грузії Кіріа Теймуразу ( ОСОБА_2 ) в`їзд в Україну строком на 3 роки.
Обґрунтовуючи протиправність оскаржуваної постанови Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про заборону в`їзду в Україну від 22.05.2023 року №6306/55/01-2023, позивач вважає, що вона не відповідає встановленій формі, є необґрунтованою та непропорційною, оскільки порушує право позивача на возз`єднання з сім`єю.
У той ж час, відповідач обґрунтовуючи правомірність оскаржуваної постанови, зазначає, що він наділений компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних   суб`єктів   загроз   (реальних   та/або   потенційних) законним інтересам держави, громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, вживати за результатами такої оцінки відповідні дії, спрямовані на попередження таких загроз, їх локалізацію та усунення. При цьому наведені дії перебувають в межах його розсуду.
Також, звертає увагу суду, що оскаржувана постанова за формою відповідає вимогам Інструкції про порядок прийняття уповноваженим підрозділом Національної поліції України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.04.2022 № 209 (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 11.04.2022 за № 404/37740), а тому за таких обставин підстав для її скасування немає.
Отже, в межах цієї справи суд наддасть оцінку правомірності постанови Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про заборону в`їзду в Україну від 22.05.2023 року №6306/55/01-2023 через призму її: обґрунтованості; відповідності встановленої форми; та пропорційності втручання в право на возз`єднання з сім`єю.
Одночасно з цим, суд звертає увагу, що при вирішенні цього спору, він виходить з того, що принцип верховенства права підпорядковує державу інтересам людини, а не навпаки. Коли учасником правовідносин виступає держава, остання у суперечці щодо права з будь-якою особою, має поступитися на користь опонента, оскільки вона сама створила ситуацію правової невизначеності і порушила в такий спосіб принцип верховенства права.
Будь-яка свавільність з боку уповноваженого суб`єкта публічної адміністрації в правовій державі є неприпустимою, та має присікатись у правомірний спосіб, у тому числі з метою недопущення подібного в майбутньому (превентивний характер).
Відповідно до частини 1 статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно частини 1 статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Водночас суд звертає увагу на положення частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року, №3773-VI (далі – Закон №3773).
Відповідно до частини 3 статті 3 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею 13 Закону №3773 наведено перелік підстав для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну.
Зокрема, згідно абзацу 2 частини 1 статті 13 Закону №3773 в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю.
4.12. Згідно частини 2 статті 13 Закону №3773 за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України, а відповідно до частини 3 цієї ж статті Закону №3773 рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.
Пунктом 1 Інструкції №209 визначено порядок прийняття міжрегіональним територіальним органом Національної поліції України, який забезпечує реалізацію повноважень Національної поліції України щодо участі в боротьбі з організованою злочинністю, рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 867 «Про утворення територіального органу Національної поліції» та пункту 1 розділу І Положення про Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України, затвердженого наказом Національної поліції України, затвердженого наказом Національної поліції України 23.10.2019 № 1077 (у редакції наказу Національної поліції України від 05.12.2022 № 859) (далі – Положення про ДСР) таким міжрегіональним територіальним органом Національної поліції України, який бере участь у реалізації державної політики з питань боротьби з організованою злочинністю та згідно із законодавством України здійснює оперативно-розшукову діяльність, є Департамент стратегічних розслідувань.
Отже, синтезуючи наведені вище нормативно-правові приписи, слід прийти до висновку, що відповідач по цій справі є уповноваженим органом на прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям.
Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року, №580-VIII (далі - Закон №580) Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Стаття 2 Закону №580 покладає на поліцію завдання із надання поліцейських послуг у сферах забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Згідно з підпунктами 1- 4, 26 частини першої статті 23 Закону №580 поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; здійснює оперативно-розшукову діяльність відповідно до закону.
Крім цього, відповідно до пункту 1 розділу ІІ Положення про ДСР завданнями Департаменту є реалізація повноважень Національної поліції України в частині боротьби з організованою злочинністю, а саме: виявлення, припинення і попередження незаконної діяльності суспільно небезпечних організованих груп і злочинних організацій; здійснення заходів, спрямованих на координацію діяльності органів (підрозділів) поліції у сфері боротьби з тероризмом відповідно до компетенції, визначеної законодавством України; здійснення оперативно-розшукової діяльності, спрямованої на здобуття інформації про криміногенні процеси в злочинному середовищі, пов`язані з протиправною діяльністю окремих осіб та злочинних угрупувань.
Департамент відповідно до покладних на нього завдань прогнозує криміногенну ситуацію в державі та окремих її регіонах, здійснює відповідно до законодавства заходи, спрямовані на виявлення, попередження і припинення діяльності організованих груп та злочинних організацій, їх організаторів та учасників, установлює причини і умови, що сприяють учиненню правопорушень, та вживає в межах компетенції заходи щодо їх усунення.
Аналізуючи положення наведених нормативних приписів, враховуючи в тому числі превентивний (попереджувальний) характер діяльності (загальна та спеціальна превенція) відповідача, слід прийти до висновку, що Департамент стратегічних розслідувань, будучи міжрегіональним територіальним органом Національної поліції України, який бере участь у реалізації державної політики з питань боротьби з організованою злочинністю та згідно із законодавством України здійснює оперативно-розшукову діяльність, наділений компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) інтересам боротьби з організованою злочинністю та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване, окрім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їхньому виникненню, а також локалізацію та усунення загроз.
Тобто, у даному разі мова йде про власний розсуд (дискреційні повноваження)   Департаменту стратегічних розслідувань при прийнятті рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям, діяння яких суперечать інтересам боротьби з організованою злочинністю. І в силу законодавства України саме на відповідача така функцію покладена.
Однак такий розсуд не може бути свавільним, він має свої, в тому числі, процедурні межі, про які йдеться в Інструкції №209.
Зокрема, відповідно до пунктів 3,4 Інструкції №209 для прийняття уповноваженим підрозділом поліції рішення про заборону в`їзду відповідно центральним органом управління поліцією, територіальними (у тому числі міжрегіональними) органами поліції, їх відокремленими підрозділами (далі - органами (підрозділами) поліції) готується довідка, у якій зазначаються:
дані про іноземця, якому передбачається заборонити в`їзд: прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) іноземця в називному відмінку латинськими літерами, число, місяць, рік народження, стать, громадянство (підданство) або країна постійного проживання, а також за наявності - дані паспортного документа іноземця (вид, серія, номер, орган, який видав, дата видачі), місце народження, місце роботи, посада, місце проживання (перебування), номери засобів зв`язку;
відомості, що обґрунтовують необхідність прийняття рішення про заборону в`їзду, зокрема, обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду;
результати перевірки іноземця за інформаційними системами й обліками, у тому числі функціональними підсистемами єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, банками даних Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерпол;
відомості про наявність майнових зобов`язань перед юридичними та фізичними особами в Україні;
строк заборони в`їзду в Україну іноземцю.
Довідка готується окремо стосовно кожного іноземця, щодо якого приймається рішення про заборону в`їзду.
Підготовлена органами (підрозділами) поліції (крім уповноваженого підрозділу поліції) довідка разом з матеріалами, що підтверджують обставини і характер вчинення іноземцем діяння, яке суперечить інтересам боротьби з організованою злочинністю (далі - матеріали), надсилається до уповноваженого підрозділу поліції.
На підставі відомостей, викладених у довідці, уповноваженим підрозділом поліції не пізніше п`яти робочих днів готується рішення про заборону в`їзду у формі постанови про заборону в`їзду в Україну.
Якщо інформація, викладена в довідці та в матеріалах, є недостатньою для прийняття рішення про заборону в`їзду, довідка та матеріали надсилаються органу (підрозділу) поліції із зауваженнями та пропозиціями щодо усунення недоліків.
Отже, передумовою для прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям, територіальними (у тому числі міжрегіональними) органами поліції, їх відокремленими підрозділами є довідка, яка разом з матеріалами, що підтверджують обставини і характер вчинення іноземцем діяння, яке суперечить інтересам боротьби з організованою злочинністю, надсилається до уповноваженого підрозділу поліції, яким є відповідач у цій справі.
Судом встановлено, що підставою для прийняття постанови Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про заборону в`їзду від 22.05.2023 року №6306/55/01-2023, стала довідка про заборону в`їзду іноземця №1831т/55/123-2023 (гриф таємності «Таємно») та матеріали до неї («Нетаємно»), які досліджені судом при прийнятті цього рішення (див. пункт 3.6.-3.7 цього рішення).
Зокрема, відповідно до матеріалів, що підтверджують обставини і характер вчинення позивачем діяння, яке суперечить інтересам боротьби з організованою злочинністю та довідки, в якій синтезована інформацію, що міститься в цих матеріалах, підставою для прийняття оскаржуваного рішення стало те, що на території Чернівецької області діє організована злочинна група на етнічній основі, членом якої є громадянин ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , який спільно з громадянином ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_5 займаються злочинною діяльністю, яке спрямоване на незаконне збагачення шляхом організованих крадіжок у великих розмірах, збуту вогнепальної зброї, а також виготовленням, придбанням, зберіганням з метою збуту наркотичних засобів, психотропних речовин та їх аналогів.
ОСОБА_8 , неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності.
Підтримує зв`язок з ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_6 , на прізвисько « ОСОБА_12 » відомий як «Злодій в законі»
ОСОБА_13 інформація: «…. на території Чернівецької області діє злочинне угрупування на етнічній основі, члени якого з метою незаконного збагачення займаються організованими крадіжками у великих розмірах, а також виготовленням, придбанням, зберіганням з метою збуту наркотичних засобів, психотропних речовин та їх аналогів. Члени групи є особи на ім`я ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_8 ».
Результати перевірки за інформаційними системами й обліками: «Судимість: кримінальна справа №12015260040002249 від 23.07.2015 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.185 КК України.
Кримінальна справа №12014160470004106 від 13.05.2014 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.187 КК України.
Адміністративна відповідальність: №АП 1/984015 від 17.08.2016 року за ч.1 ст.130 КУпАП, №АП 1/981610 від 02.09.2016 року за ч.2, ст.130 КУпАП …».
Аналізуючи наведену інформацію, а також враховуючи особливості утворення оперативної інформації, слід прийти до висновку, що відповідачем здобута конкретна інформація, відносно визначеного кола осіб, яка свідчить про загрозу створення стійкого злочинного угрупування, яке спрямовує свою діяльність на незаконне збагачення шляхом організованих крадіжок у великих розмірах, збуту вогнепальної зброї, а також виготовленням, придбанням, зберіганням з метою збуту наркотичних засобів, психотропних речовин та їх аналогів.
І одним із фігурантів цієї інформації є позивач по справі - ОСОБА_8 ( ОСОБА_2 ).
При цьому суд звертає увагу, що інформація, яка наявна в довідці та матеріалах до неї, а в подальшому частково відображена в оскаржуваній постанові, свідчить про вжиття ДСР попереджувальних (превентивних) заходів щодо злочинної діяльності наведених вище осіб, в тому числі позивача, при цьому реєстрація такої на цій стадії, не обов`язково має бути в Єдиному реєстрі досудового розслідування.
Також, суд зазначає, що ДСР при прийнятті оскаржуваного рішення враховано особу позивача, зокрема дані які його характеризують наведені в довідці в розділі результати перевірки за інформаційними системами й обліками, а також підтверджуються вимогою ДІАП НП України щодо судимості « ОСОБА_16 », та проведеним судом пошуком в ЄДРСР інформації щодо особи « ІНФОРМАЦІЯ_7 » (в тому числі за таким написанням ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 ).
Водночас, в контексті наведеного, суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, яка викладена в його постанові від 27.05.2021 року, справа 9№826/9102/18 (адміністративне провадження №К/9901/17334/19), згідно якої: «46. Суди першої та апеляційної інстанцій правильно виходили з того, що право на обмеження доступу до території держави для осіб, які не є громадянами цієї держави, є суверенним правом Держави Україна, і, обґрунтовуючи застосування такого права відповідними припущеннями та посиланнями на інтереси держави, відповідач діяв у межах наданих йому законодавством повноважень».
За таких обставин, враховуючи викладене у своїй сукупності, суд вважає, що при прийнятті постанови про заборону в`їзду від 22.05.2023 року №6306/55/01-2023 ДСР діяв обґрунтовано, в межах повноважень наданих йому законодавством.
У даному разі, підставою для прийняття оскаржуваного рішення стала конкретна, а не абстрактна інформація щодо потенційної злочинної діяльності позивача на території України, та враховано його характеризуючи дані.
При цьому суд вважає, що позиція позивача щодо того, що настання будь-яких негативних наслідків від перебування його на території України є лише теоретичним припущенням відповідача, які можуть наступити або не наступити взагалі, спростовується наведеним вище. При формуванні такої позиції позивачем не враховано превентивну (попереджувальну) функцію ДСР.
Обґрунтовуючи позов позивач, в тому числі, стверджує, що оскаржувана постанова прийнята всупереч встановленій формі не містить інформації про місце народження, місце роботи, посаду, місце тимчасового перебування в Україні, місце проживання, номер телефону ОСОБА_1 . Також, у ній не міститься даних про те, які положення законів чи нормативно-правових актів України порушено позивачем.
Як зазначалось судом вище, відповідно до пункту 3 Інструкції №209 для прийняття уповноваженим підрозділом поліції рішення про заборону в`їзду відповідно центральним органом управління поліцією, територіальними (у тому числі міжрегіональними) органами поліції, їх відокремленими підрозділами готується довідка, а відповідно до абзацу 2 пункту 4 цієї ж Інструкції, на підставі відомостей, викладених у довідці, уповноваженим підрозділом поліції не пізніше п`яти робочих днів готується рішення про заборону в`їзду у формі постанови про заборону в`їзду в Україну.
Згідно пункту 5 Інструкції №209 у постанові про заборону в`їзду в Україну не допускається викладення інформації з обмеженим доступом.
Отже, з викладеного слідує, що підставою для готування рішення про заборону в`їзду у формі постанови про заборону в`їзду в Україну є довідка, у якій відображається інформація про: дані про іноземця, якому передбачається заборонити в`їзд: прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) іноземця в називному відмінку латинськими літерами, число, місяць, рік народження, стать, громадянство (підданство) або країна постійного проживання, а також ЗА НАЯВНОСТІ - дані паспортного документа іноземця (вид, серія, номер, орган, який видав, дата видачі), місце народження, місце роботи, посада, місце проживання (перебування), номери засобів зв`язку; відомості, що обґрунтовують необхідність прийняття рішення про заборону в`їзду, зокрема, обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду; результати перевірки іноземця за інформаційними системами й обліками, у тому числі функціональними підсистемами єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, банками даних Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерпол; відомості про наявність майнових зобов`язань перед юридичними та фізичними особами в Україні; строк заборони в`їзду в Україну іноземцю.
Інформація з обмеженим доступом, яка наявна в довідці у рішенні про заборону в`їзду у формі постанови про заборону в`їзду в Україну, не відображається.
Також, аналізуючи наведені положення пункту 3 Інструкції №209, слід прийти до висновку, що дані паспортного документа іноземця (вид, серія, номер, орган, який видав, дата видачі), місце народження, місце роботи, посада, місце проживання (перебування), номери засобів зв`язку, відображаються у довідці виключно за їх наявності, а отже їх відсутність не свідчить про порушення форми.
Судом співставлено зміст довідки про заборону в`їзду іноземця №1831т/55/123-2023 (гриф таємності «Таємно») (з матеріалами до неї («Нетаємно»)), зі змістом рішення про заборону в`їзду у формі постанови Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про заборону в`їзду в Україну від 22.05.2023 року №6306/55/01-2023, якою заборонено громадянину Грузії Кіріа Теймуразу ( ОСОБА_2 ) в`їзд в Україну строком на 3 роки.
Співставленням встановлено, що за своїм змістом наведені документи є подібними, при цьому оскаржувана постанова по відношенню до довідки носить загальний характер, оскільки в ній відсутні конкретні факти та прізвища щодо потенційної злочинної діяльності позивача на території України, в силу того, що такій інформації присвоєно гриф таємності «Таємно», що відповідає положенням пункту 5 Інструкції №209.
Водночас суд звертає увагу, що представник позивача мав можливість ознайомитися з довідкою про заборону в`їзду іноземця №1831т/55/123-2023 (гриф таємності «Таємно») (з матеріалами до неї («Нетаємно»)).
Щодо неправильного зазначення в оскаржуваній постанові імені позивача, то суд звертає увагу на те, що у справі наявна вимога ДІАП НП України щодо судимості « ОСОБА_16 », згідно якої в інформаційних базах ДІАП НП України « ОСОБА_16 », іменується також, як «он же: ОСОБА_17 13.07.1981 ОСОБА_20 ; он же: ОСОБА_18 13.07.1981 м.р. не указано; он же: ОСОБА_17 13.07.1981 Хаміскурі; он же: ОСОБА_19 13.08.1981 Г. Зугдиди; он же: ОСОБА_19 13.08.1981 Грузия Г. Зугдиди».
Наведене обумовлено не правильним застосування транслітерації прізвища та ім`я позивача, однак це не може впливати на зміст правовідносин.
При цьому, суд звертає увага на те, що Верховний Суд у постанові від 22.05.2020 року №825/2328/16, сформував такий висновок щодо правозастосування:
“Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: "протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків" і, на противагу йому, принцип "формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення".
Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття”.
У даному разі, суд вважає, що наявність формального порушення (неточності в написанні), не може мати наслідком скасування постанови про заборону в`їзду від 22.05.2023 року №6306/55/01-2023.
Інше правозастосування суду у цій справі, призвело б до “правового пуризму” (надмірно-формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в адміністративному судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд), наслідком якого є порушення принципу правової визначеності.
Отже, підсумовуючи наведене, слід прийти до висновку, що невідповідності встановленої форми постанови про заборону в`їзду від 22.05.2023 року №6306/55/01-2023, які б мали наслідком визнання її протиправною та скасування, у цій справі не виявлено.
В обґрунтування своєї позиції позивач використовує інструменти Європейського суду з прав людини, які застосовуються при надані оцінці на предмет правомірності втручання в права гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема «трискладовий тест».
Дійсно, правомірність обмеження прав (законних очікувань) фізичних осіб з боку держави неодноразово була предметом розгляду Європейського суду з прав людини, внаслідок чого Суд сформував уніфіковану позицію, за якою обмеження у реалізації будь-якого права може бути визнане правомірним за дотримання таких умов, як законність, легітимна мета та необхідність у демократичному суспільстві.
При цьому суд зазначає, що у цій справі позивач обрав позицію, згідно якої держава Україна непропорційно втрутилася в права на возз`єднання з сім`єю, що гарантовано статтею 8 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
При цьому суд звертає увагу на те, що згідно пунктів 1-3 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, що не включені до Конвенції та першого Протоколу до неї, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
З викладеного слідує, що у даному разі також має місце втручання ДСР в права гарантовані статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, що не включені до Конвенції та першого Протоколу до неї, однак на їх порушенні позивач увагу не акцентує.
Водночас суд звертає увагу, що такий підхід позивача не є унікальним, оскільки Європейський суд з прав людини, вирішував подібні справи, через призму втручання в інші права гарантовані Конвенцією (для прикладу див. Filip Bedros KIRKOROV against Lithuania, Application no. 12174/22, The European Court of Human Rights (Second Section), sitting on 19 March 2024, стаття 10 Конвенції, та стаття 1 першого Протоколу).
За таких обставин, суд у цій справі надає оцінку щодо правомірності втручання ДСР в право позивача на возз`єднання з сім`єю, через призму трискладового тесту.
При цьому суд звертає увагу, що права людини та безпека, є однаково вважливими у цивілізованій державі, а тому при втручанні в права необхідно забезпечити баланс між публічним інтересом, у даному разі інтересам боротьби з організованою злочинністю, та приватним інтересом, а саме права позивача на возз`єднання з сім`єю.   
Враховуючи сталу практику Європейського суду за прав людини, суд зазначає, що втручання в конвенційне право не тільки повинно мати підстави в національному законодавстві, але й стосується якості цього законодавства, вимагаючи, щоб воно було сумісним з принципом верховенства права. Таким чином, ця фраза означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто достатньо чітким у своїх термінах, щоб дати особам адекватне уявлення про обставини, за яких і на яких умовах органи влади мають право вдаватися до заходів, що зачіпають їхні права, передбачені Конвенцією. Крім цього, закон повинен забезпечувати певний рівень правового захисту від свавільного втручання з боку органів влади. У питаннях, що зачіпають основоположні права, суперечило б принципу верховенства права, якби правовий розсуд, наданий суб`єкту публічної адміністрації, виражався у вигляді необмеженої влади. Отже, закон повинен з достатньою чіткістю визначати обсяг будь-якого такого розсуду, наданого компетентним органам, і спосіб його здійснення, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання.
Дослідженням правовідносин у цій справ, суд вважає, що втручання в конвенційні права позивача відбулось відповідно до закону, а саме такий захід втручання передбачений статтею 13 Закону №3773, Інструкцією №209, Законом №580 та Положенням про ДСР.
Наведені нормативно-правові акти є доступними та передбачуваними, тобто достатньо чітким у своїх термінах, щоб дати особам адекватне уявлення про обставини, за яких і на яких умовах органи влади мають право вдаватися до заходів, що зачіпають їхні права, передбачені Конвенцією, та забезпечують певний рівень правового захисту від свавільного втручання з боку органів влади.
При цьому суд звертає увагу, що представник позивача мав можливість ознайомитися зі всіма документами, які стосуються заборони в`їзду в Україну Кіріа Теймуразу ( ОСОБА_2 ).
Також, суд зазначає, що відповідно до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від держав не може вимагатися прийняття правових положень, які детально перераховують всю поведінку, що може призвести до прийняття рішення про заборону в`їзду в державу, оскільки такі поняття як «інтереси боротьби з організованою злочинністю» або «національна безпека» не піддаються всеосяжному визначенню.
Як пункт 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод так і пункт 3 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, що не включені до Конвенції та першого Протоколу до неї, передбачають, що втручання в право гарантоване цими статтями Конвенції можливе в тому числі в інтересах національної та громадської безпеки, а також для запобігання злочинам.
Вище судом встановлено, що втручання з боку ДСР в конвенційні права позивача переслідувало легітимну мету – запобіганням злочинам, а отже відповідає вимогам Конвенції.
У даному разі мова йтиме про пропоційність втручання в конвенційні права позивача, зокрема чи було таке втручання з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
В цьому питанні конкуруючими є публічний інтерес, який полягає в боротьби з організованою злочинністю, та приватний інтерес щодо возз`єднання позивача із сім`єю.
Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає, що в Україні ( АДРЕСА_1 ) проживає його сім`я, а саме донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (громадянка України) та мати доньки ОСОБА_3 (громадянка Грузії).
Крім цього, згідно витягу з реєстру територіальної громади про реєстрацію місця проживання особи від 14.02.2023 року, № НОМЕР_2 ОСОБА_8 зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 з 14.02.2023 року по теперешній час.
Водночас, суд звертає увагу, що позивачем суду не надано жодного доказу, що мати його доньки ОСОБА_3 , є його дружиною, а лише надано доказ про наявність у них спільної доньки.
Крім цього, ОСОБА_3 документована виключно паспорт громадянки Грузії НОМЕР_5 на ОСОБА_3 від 12.07.2018 року, в якому на сторінці 46 наявний штамп з записом «Строк перебування продовжено 05.07.2023 року №20/06 ДМС України (найменування органу, який прийняв рішення) ОСОБА_5 (найменування приймаючої сторони), АДРЕСА_1 (місце проживання в Україні) Голова ДМС (посада) ОСОБА_6 08.05.2023 року (дата прийняття рішення).
З викладеного слідує, що постійним місцем її проживання є Грузія, а не Україна.
Дійсно, при прийняття оскаржуваної постанови, ДСР наведені обставини не перевірялися та їм не надавалась відповідна оцінка, будь-яких доказів того, що така інформація у них була в наявності, у матеріалах справи та довідці про заборону в`їзду іноземця №1831т/55/123-2023 (гриф таємності «Таємно») немає, що не суперечить вимогам Інструкції №209.
Суд вважає, що враховуючи особу позивача, оперативну інформацію, яка була використана при прийнятті постанови про заборону в`їзду в Україну від 22.05.2023 року, №6306/55/01-2023 Департамент стратегічних розслідувань, вчинив розумно, оскільки в даному разі публічний інтерес, який полягає в боротьби з організованою злочинністю, переважав приватний інтерес щодо возз`єднання позивача із сім`єю.
При цьому, у разі потреби возз`єднання із донькою та її матір`ю, останні можуть приєднатися до ОСОБА_1 , за межами України, зокрема Грузії.
Будь-якої інформації, яка б свідчила, що за межами України позивачу та його доньці загрожує небезпека, має місце не справедливе переслідування - немає.     
За таких обставин, суд вважає, що ДСР переконливо довів, що заборона на в`їзд, накладена на позивач, була необхідною в інтересах запобігання злочинам і що вона була пропорційною переслідуваній законній меті (цілям).
Верховний Суд Держави Ізраїлю під головуванням ОСОБА_21 , вирішуючи фундаментальний спір пов`язаний з протидією терористичним організаціям, в своєму рішенні зазначив “Ми не ізольовані в башті зі слонової кістки. Ми живемо життям цієї країни”.
Так само суд України, живе життям країни та розуміє і відчуває небезпеку, яка нависла над її суверенітетом.   
Для протидії такій небезпеці, органи державної влади мають діяти у правовий спосіб, послідовно та розумно. Будь-які дії, які супроводжуються свавільністю з боку уповноваженого суб`єкта публічної адміністрації, мають присікатись у правомірний спосіб, у тому числі з метою недопущення подібного в майбутньому (превентивний характер).
Розглядаючи цей спір, судом не виявлені порушення вимог законодавства України, які б стали підставою для скасування постанови Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про заборону в`їзду в Україну від 22.05.2023 року №6306/55/01-2023, якою заборонено громадянину Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) в`їзд в Україну строком на 3 роки.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 
          
Головуючий	 	 	Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Курко О. П.    Шидловський В.Б.