Дата документу 23.10.2024 Справа № 335/4669/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/4669/23                                      Головуючий у 1 інстанції Рибалко Н.І.
Провадження № 22-ц/807/2042/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
23 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Подліянової Г.С.
Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Вельможко Анни Ігорівни на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про встановлення юридичного факту,-

В С Т А Н О В И Л А:
01.06.2023 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з вищевказаною заявою, у якій просила встановити факт проживання її з ОСОБА_2 , з 1969 року по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та перебування її на утриманні померлого ОСОБА_2 .
В обґрунтування заяви ОСОБА_1   посилається на те, що  ІНФОРМАЦІЯ_1   помер ОСОБА_2 , з яким вона з 1969 року і по день його смерті вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, проживали разом за адресою:  АДРЕСА_1 . Вона перебувала на утриманні чоловіка, оскільки його пенсія була набагато більшою за розміром, ніж її, тому була для них постійним і основним джерелом доходу. 
Проте, коли вона звернулася до ГУ ПФУ в Запорізькій області із  аявою про перерахунок пенсії з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника – чоловіка  ОСОБА_2  отримала відмову, оскільки не підтверджено факт утримання її чоловіком.
Тому просила суд встановити факт проживання її з ОСОБА_2 , з 1969 року по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та перебування її на утриманні померлого ОСОБА_2 .
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2023 року задоволено частково заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про встановлення юридичного факту.
Встановлено факт перебування  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утриманні ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , по день його смерті.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Вельможко Анни Ігорівни подала 27 грудня 2023 року апеляційну скаргу, в якій просили скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким встановити факт проживання її з ОСОБА_2 , з 1969 року по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 30 квітня 2024 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2023 року у цій справі скасовано, заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про встановлення юридичного факту залишено без розгляду.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Запорізького апеляційного суду 30 квітня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 02.07.1969 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (копія паспорту серії НОМЕР_1 , виданого Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області 24.09.1999 року).
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою про причину смерті до форми № 106/о № 4900 від 28.09.2022 року та копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Запорізьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькому районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).
Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 зазначена матір`ю дитини, ОСОБА_2 – батьком.
Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_1 зазначена матір`ю дитини, ОСОБА_2 – батьком.
Згідно з копією технічного паспорта Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації власниками квартири АДРЕСА_2 з ідеальними частами 1/5 є: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ;. ОСОБА_3 (син), ОСОБА_5 (дочка), ОСОБА_6 (онука).
Згідно з актом від 30.05.2023, складеним комісією у складі майстра ТОВ КК «Надія» ОСОБА_7 , мешканцями квартир АДРЕСА_3 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 мешкав в квартирі АДРЕСА_4 з 1969 року по 27.09.2022 року.
Згідно з довідкою МСЕК серії 12 ААГ № 163630 ОСОБА_1 є інвалідом по зору 3-ї групи, безстроково.
На звернення  ОСОБА_1 до відділу обслуговування громадян №1 Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України із заявою щодо призначенняїй пенсії у зв`язку з втратою годувальника, надана відповідь від 24.04.2023 року, у якій зазначено, що «відповідно п.2.11 розділу ІІ Порядку 22-1 необхідно надати документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймається документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), видані згідно із вимогами ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», або інші документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт. У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється в судовому порядку».
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що свої заявниця обґрунтовувала необхідністю встановлення факту перебування на утриманні для подальшого її переходу з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника, і саме цей факт доводила у суді, вимоги заяви щодо встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є зайвими.

Колегія суддів погоджується з зазначеним рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти (ніж визначені частиною 1 ст. 315 ЦПК України), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. (ч. 2 ст. 315 ЦПК України).
Тобто, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має
іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки - виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та з іншою метою - ні.
Відповідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Для забезпечення правильного і швидкого вирішення справи суд з урахуванням конкретних її обставин повинен вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі та інших учасників процесу. Суду необхідно також встановити осіб, які можуть брати участь у справі.
Неправильне визначення фактів, які необхідно встановити для правильного вирішення спору, приводить до того, що не всі особи, прав яких безпосередньо стосується вирішення спору, притягуються до участі у справі, що у свою чергу приводить до ухвалення незаконних судових рішень.
Для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, в необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них.
Вказане узгоджується із висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 19 березня 2021 року у справі № 643/14985/18-ц.
Відповідно до ст. 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (стаття 38). При цьому дітям пенсії призначаються незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, також мають право на пенсію, якщо згодом втратили джерело засобів до існування.
Згідно із ст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення», члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, ще встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії,  стипендії,  інших  доходів  не є  підставою  для  відмови  у  встановленні 
факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні.
Факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію стипендію тощо.
Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Така ж позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 22.05.2019 року у справі № 520/6518/17.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу обов`язково є необхідним для призначення заявниці в подальшому пенсії за віком, спростовується наступним.
Згідно п.2.11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"- за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються відомості про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), зазначені в пункті 2.22 цього розділу, або видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт.
З урахуванням ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в судовому порядку не є єдиним можливим шляхом підтвердження належності заявниці до членів сім`ї померлого при встановленні права на пенсію в разі втрати годувальника.
Аналізуючи питання  обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність   аргументів,   які  сторона   може  представити  в  суд,  та  відмінності,  які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України",  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Вельможко Анни Ігорівни залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 01 листопада 2024 року.
Головуючий

Судді: