КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И  
16 грудня 2024 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/11657/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О. В., Мазурик О. Ф.,
при секретарі Мудрак Р. Р.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Ольшевської І. О.
від 07 березня 2024 року
у цивільній справі № 752/1858/24 Голосіївського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_2 
до ОСОБА_1 
про розірвання шлюбу,
В С Т А Н О В И В:
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року позов задоволено.
 Розірвано шлюб між  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 26 серпня 2017 року 10 березня 2018 року у Запорізькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №144.
Шлюб вважати розірваним з моменту набрання рішенням суду законної сили.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Вказував, що справа розглянута без належного повідомлення відповідача. Зазначав, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про необхідність розірвання шлюбу між сторонами через те, що шлюб носить формальний характер і подальше збереження сім`ї є недоцільним і не потрібним, оскільки у суду не було об`єктивних доказів  роботи такі висновки і на них будувати судове рішення. Відповідач  продовжує із дружиною підтримувати подружні відносини, спілкуватись, зберігати сім`ю, виховувати спільну дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач не бажає щоб його син ріс без батька, а хоче, щоб він виховувався у повноцінній родині, вважав, що сім`я повинна бути збережена.
Також зазначав, що скоріше сама причина ініціювання дружиною розірвання шлюбу носила формальний побутовий характер, що не є істотним і не може слугувати причиною для розірвання шлюбу.
Вважав, що суд першої інстанції мав викликати його до суду, вислухати його думку щодо заявленого позову, який, як він вважає,  позивачка подала імпульсивно, нерозумно, на жіночих емоціях, і за таких обставин надати сторонам час на примирення. 
Звертав увагу суду, що  судом першої інстанції не було вжито заходів  для примирення сторін, а ухвалено рішення в першому судовому засіданні.
Правом подачі  відзиву на апеляційну скаргу  позивач не скористалась.
В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. 
В поданій апеляційній скарзі апелянт вказував на те, що наразі мобілізований до лав Збройних Сил України, а тому не може бути присутнім особисто в судовому засіданні, однак подану апеляційну скаргу підтримує  та просить її задовольнити.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3) частини третьої статті 2 ЦПК України).
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).
Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).
Аналіз матеріалів справи та доводів апеляційної скарги свідчить, що відомості про належне повідомлення ОСОБА_1 про судовий розгляд у матеріалах справи відсутні.
Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу у письмовому провадженні без повідомлення відповідача про відкриття провадження та розгляд справи щодо нього, що є підставою для скасування судового рішення з підстав визначених п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення по суті спору.
Щодо суті спору колегія виходить з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що шлюб між  ОСОБА_2 та ОСОБА_1  зареєстрований 26 серпня 2017 року 10 березня 2018 року у Запорізькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №144.
Від даного шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4 , про що 22 жовтня 2020 року Дніпровським районним у місті Запоріжжі Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) складено актовий запис № 668 .
Звертаючись до суду з позовом, позивач вказувала, що на даний час шлюб носить формальний характер і подальше його збереження недоцільне, неможливе і нікому не потрібне. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем.
За приписом статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до частини другої статті 36 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України.
Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.
Згідно з усталеною судовою практикою, викладеною у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Доводи апеляційної скарги про те, що причина ініціювання дружиною розірвання шлюбу носила побутовий характер колегією суддів відхиляється, адже з матеріалів справи слідує, що позивачка не виявила бажання примирятись із відповідачем в справі, вона наполягала на розірванні шлюбу, що підтверджує її стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем; заперечувала проти надання строку на примирення. 
За таких обставин, ураховуючи, що подальше спільне життя подружжя неможливе, позивач наполягає на розлученні та має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечитиме інтересам позивача.
З огляду на наведене та за наявності підстав для обов`язкового скасування судового рішення, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, адже скасовуючи рішення суду першої інстанції з підстав, визначених ч. 3 ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд ухвалює нове рішення про задоволення позову та розірвання шлюбу.
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, підлягає стягненню з позивача на користь відповідача судовий збір в сумі 908 грн 40 коп. за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_2   задовольнити.
Розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований 26 серпня 2017 року 10 березня 2018 року у Запорізькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №144. 
Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908 грн 40 коп. за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 23 грудня 2024 року. 
 
Судді:                                                                                                                    Є. П. Євграфова
 
                                                                                                                               О. В. Желепа
 
                                                                                                                               О. Ф. Мазурик