Справа № 462/3243/21                                 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б. М. 
Провадження № 22-ц/811/865/24                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.
секретаря: Цьони С.Ю.,
з участю: апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Зеленіна С.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 09 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:
Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_2 вказував, що 03.03.2019 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав від позивача грошові кошти у розмірі 45 000 євро та зобов`язався повернути отримані кошти до 01.09.2019 року. Після спливу обумовленого в розписці терміну відповідач взятого на себе обов`язку не виконав, позику не повернув. На момент укладення договору позики від 03.03.2019 ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , якій достеменно було відомо про укладення її чоловіком ОСОБА_3 договору позики в інтересах їхньої сім`ї, оскільки листування з приводу повернення ними заборгованості за договором позики від 03.03.2019 позивач здійснював безпосередньо також і з відповідачкою. Оскільки за спільними зобов`язаннями подружжя, що виникають з правочинів вчинених в інтересах сім`ї, останнє відповідає солідарно, просив стягнути з відповідачів заборгованість за договором позики від 03.03.2019.
Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 09 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи: ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  борг за договором позики від 03.03.2019 у розмірі 45 000 (сорок п`ять тисяч) євро.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  судовий збір в розмірі 11 350 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят) гривень.
Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .
Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим. 
Зазначає, що вона не є стороною договору позики грошових коштів від 03.03.2019 року, вона не надавала згоди на укладення даного договору, не є поручителем по ньому чи іпотекодавцем. Стверджує, що їй не було нічого відомо як про сам факт укладення договору позики її чоловіком, так і про те, куди були скеровані кошти, отримані від такої позики. Докази протилежного у матеріалах справи відсутні, а наявні докази лише підтверджують позицію ОСОБА_1 Про наявність боргу у її чоловіка ОСОБА_1 дізналася лише після того, як до неї звернувся позивач ОСОБА_2 через мережу вайбер у вересні 2019 року, оскільки останній не зміг вийти на контакт із боржником ОСОБА_3 . Цю обставину підтверджує і сам Позивач у своїй позовній заяві. Таким чином, безпосередньо між Позивачем та нею не існує договірних відносин з приводу укладення договору позики, остання довідалась про борг ОСОБА_3 лише у вересні 2019 року, а про його розмір дізналась із позовної заяви, після ознайомлення із змістом такої 05.10.2021 року. 
Також заперечила факт використання отриманих ОСОБА_3 коштів в інтересах сім?ї, про що надала письмові докази. Для того аби вирішити вірно спір в частині стягнення боргу з ОСОБА_1 суд повинен був встановити дві умови: 1) договір позики від 03.03.2019 року укладено ОСОБА_3 в інтересах сім?ї; 2) кошти, одержані від позики використані в інтересах сім?ї. 
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання призначене на 11.11.2024 року повторно не з`явились, хоч належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
Від представника ОСОБА_2 – адвоката Лазора А.О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, однак зазначені в них причини неявки в судове засідання, колегія суддів визнала неповажними.
Згідно з ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Зеленіна С.С. на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. 
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Задовольняючи позов про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 виконав  у повному обсязі свої зобов`язання за договором позики, передавши   ОСОБА_3 обумовлену договором позики суму коштів, а останній не виконав належним чином свого обов`язку щодо повернення суми позики  у строк, визначений сторонами. Грошові кошти, отримані 03 березня 2019 року за договором позики в борг  ОСОБА_3 за час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 ,  є їх спільною сумісною власністю. Крім того, суд виходив з встановленого факту використання отриманих ОСОБА_3 у позику від ОСОБА_2 грошових коштів в інтересах сім`ї, а саме в межах здійснення подружжям господарської діяльності як директорами Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАС-ТРАНС», зареєстрованої у Чеській республіці.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне. 
Матеріалами справи та судом встановлено, що 03.03.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів на суму 45 000 євро та згідно змісту письмової розписки, наданої позивачу ОСОБА_3 , останній зобов`язувався повернути вказану суму у строк до 01.09.2019.
24.03.2020 ОСОБА_3 було письмово підтверджено про те, що станом на 24.03.2020 він не повернув позивачу ОСОБА_2 , отриману від нього суму у розмірі 45 000 євро згідно розписки від 03.03.2019.
Станом на час розгляду справи, оригінал розписки перебуває у позивача, що підтверджує не виконання зобов`язання за договором позики від 03.03.2019.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша  статті 526 цього Кодексу).
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.
Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.
За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив правову природу укладеного між сторонами договору, а саме, що зобов`язання випливають з договору позики, за яким борг не повернуто. З тексту договору позики вбачається, що стороною договору є ОСОБА_3 , який підтверджував отримання суми у борг з обов`язком їх повернення, інших даних, а також підпису ОСОБА_1 боргова розписка не містить.
Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 була обізнана про договір позики та не заперечувала проти такої позики, а також те, що кошти отримані ОСОБА_3 за договором позики, останнім використані та витрачені в інтересах сім`ї, не надано, а відтак висновок суду про те, що унаслідок укладення ОСОБА_3 договору позики виникло зобов`язання в інтересах сім`ї не відповідає вимогам закону та не узгоджується з матеріалами справи.
Покладаючи на відповідачку обов`язок по сплаті всього боргу за договором позики (оскільки в частині позовних вимог до ОСОБА_3 провадження закрито), суд виходив із того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі, а відтак повинні нести відповідальність перед кредитором спільно. Проте перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 долучила розширені інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.10.2021 року № 280406512 та №280405503, від 20.10.2021 року №280160068, зі змісту яких випливає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , після отримання ОСОБА_3 позики 03.03.2019 року та станом на жовтень 2021 року, не придбали жодного нерухомого майна. Аналогічно, жодного нерухомого майна не було придбано на ім?я їхнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
3 наданих переписок, що містяться в матеріалах справи чітко вбачається, про що зазначено і судом в оскаржуваному рішенні, що ОСОБА_1 до вересня 2019 року (місяць і рік переписки, який не заперечують обидві сторони) нічого не знала про наявність боргу ОСОБА_3 перед Позивачем, що підтверджується і показами самої ОСОБА_1 як свідка. Зі змісту переписки також вбачається, що і станом на вересень 2019 року ОСОБА_1 не знала про розмір боргу, дату укладення договору позики, куди спрямовано отримані ОСОБА_3 кошт.
Крім того, докази долучені позивачем по справі та досліджені судом під час розгляду справи, а саме: Договір лізингу № 1741 від 03.07.2017 року; угода про розірвання договору лізингу від 12.03.2019 року; договір купівлі-продажу від 12.03.2019 року; виписка за березень 2019 року по рахунку ТОВ «Конфін»; лист Департаменту транспорту Муніципалітету міста Врхлабі від 25.01.2023 року вих. №3543/2023; карта транспортного засобу VIN НОМЕР_1 ; витяг з торгового реєстру по ТОВ «Пас-Транс», не підтверджують, що кошти, отримані в позику ОСОБА_3 по договору від 03.03.2019 року були спрямовані на рахунок чеської компанії Пас-Транс та саме ці кошти від позики ОСОБА_3 поклав на рахунок Пас-Транс, ними розрахувався за лізинговий автобус, а також діяв з відома ОСОБА_1 та в інтересах сім?ї.
Відсутність доказів письмової згоди ОСОБА_1 на укладення договору позики на значну суму, укладення сторонами договору позики в інтересах сім`ї, а також про те, що кошти були витрачені в інтересах сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , унеможливлює стягнення боргу з дружини позичальника, що є підставою для відмови у задоволенні позову до ОСОБА_1 .
Тому, враховуючи умови договору позики від 03.03.2019 року, недоведення факту укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих грошових коштів для задоволення потреб сім`ї, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для обов`язку з повернення ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості. Зазначене призвело до неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин та відповідно до вимог п.п.2, 3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення Залізничного районного суду м.Львова від 09 лютого 2024 року, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
        апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 09 лютого 2024 року – скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 25.11.2024 року. 

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді                                          Цяцяк Р.П.

                                                Шеремета Н.О.