П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
11 листопада 2024 року                                                                                      м. Київ
 
Справа № 761/20067/21
Провадження № 22-ц/824/10492/2024
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Стрижеуса А. М.,
суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,
 
сторони:         позивач          ОСОБА_1 ,
відповідач      ОСОБА_2 .,
треті особи    Товариство з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Київ Ре», Моторне транспортне страхове бюро України,
 
розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану адвокатом Пустовим Богданом Вікторовичем на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Київ РЕ», Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування шкоди,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи: ТОВ «СК «Київ РЕ», Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування шкоди.
Позов мотивований тим, що 24 жовтня 2019 року о 11 год. 40 хв. в м. Києві по вул. Рилєєва та вул. Копилівської, відбулась ДТП за участю транспортного засобу «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, під керуванням ОСОБА_3 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Подільського районного суду м. Києва №758/5381/20 від 17 липня 2020 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.
Постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року постанову першої інстанції залишено без змін.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , була застрахована у страховика ТДВ СК «Київ РЕ», згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО127595.
Згідно з вказаним полісом розмір страхової суми за шкоду завдану майну становить 100 000, 00 грн.
Згідно інформації на сайті МТСБУ, ТДВ СК «Київ РЕ» втратило статус асоційованого члена та припинила членство в МТСБУ з 01 серпня 2019 року, у зв`язку із наявністю заборгованості по сплаті внесків та відрахувань.
23 лютого 2021 року МТСБУ сплатило ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 93 429,98 грн.
На замовлення позивача було складено звіт №0511 про визначення вартості матеріального збитку відповідно до якого ринкова вартість транспортного засобу «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 до ДТП становить 167 240,25 грн., а вартість відновлювального ремонту становить 248 641,41 грн. 
Відповідно до Висновку №0812/1 від 08 грудня 2020 року утилізаційна вартість авто «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 становить 8 526,00 грн.
Відповідно до Договору купівлі-продажу 8044/2020/2195062 від 10 вересня 2020 року т/з «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 був проданий позивачем за 40 000,00 грн.
Отже позивач вважає, що вартість матеріального збитку за знищення транспортного засобу «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 становить 127 240,25 грн., що становить різницю між вартістю ТЗ до ДТП (167 240,25 грн.) та вартістю ТЗ після ДТП (40 000,00 грн.).
Таким чином позивач просив суд стягнути розмір страхового відшкодування, а саме різницю між вартістю транспортного засобу до та після ДТП та страховою виплатою з відповідача у сумі 33810,27 грн., а також 3% річних та інфляційні втрати.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від02 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Справу призначено до розгляду.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва 25 травня 2023 року було задоволено клопотання представника відповідача про призначення судової автотоварознавчої експертизи, провадження по справі зупинено.
06 грудня 2023 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов Висновок експерта       № 19092/23-54 від 25 травня 2023 року.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києвавід 12 грудня 2023 року поновлено провадження по вищевказаній справі.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києвапозов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ТОВ «СК «Київ РЕ», Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування шкоди - задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на відшкодування майнової шкоди у розмірі 32 585,72 грн., 3% річних - 1 553,40 грн., інфляційні втрати - 3 042,92 грн., витрати за експертне дослідження № 0511 від 12 листопада 2019 р. - 3 500,00 грн., витрати за виготовлення Звіту № 0812/1 від 08 грудня 2020 р. - 2 000,00 грн., витрати за евакуатор - 940,00 грн., матеріальні витрати на правову допомогу в межах розгляду справи про адміністративне правопорушення в сумі 9 800 грн.
Стягнено з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.
Стягнено з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 908,00 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що В даній ситуації випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
У зв`язку з цим, невиплаченою залишається частина коштів у розмірі 32 585,72 грн. із розрахунку: 126 015,70 грн. (різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП) -93 429,98 грн. (страхова виплата), в зв`язку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Позивач поніс витрати за експертне дослідження № 0511 від 12листопада 2019 року в розмірі 3500,00 грн., що підтверджується квитанцією № 1945902 від 30 жовтня 2019 року, а також за виготовлення висновку № 0812/1 від 08 грудня 2020 року у розмірі 2 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 2499401 від 08 грудня 2020 року.
Позивач також поніс збитки, пов`язані з необхідністю евакуації пошкодженого відповідачем в результаті ДТП автомобіля з місця ДТП в розмірі 940,00 грн., що підтверджується квитанцією №470222 від 24 жовтня 2019 року.
З урахуванням наданих позивачем доказів в обґрунтування моральної шкоди, приймаючи до уваги страждання, які зазнав позивач, які полягали у зміні способу життя позивача внаслідок фізичного знищення автомобіля, під час військових дій в м. Києві він не зміг евакуювати свою матір, яка при самостійному виїзді у безпечне місце померла в іншому транспортному засобі. Отже з урахуванням причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та моральною шкодою, з яких обставин виходив позивач, суд із застосуванням принципів розумності та справедливості вважає за необхідне стягнути у відшкодування шкоди 10 000,00 грн.
Отже, оскільки судом встановлено прострочення грошового зобов`язання з боку відповідача перед позивачем, а тому підлягають стягненню інфляційні втрати в сумі 3 042,92 грн. та 3% річних в сумі 1 553,40 грн. за період з 24 жовтня 2019 року по 26 травня 2021 року, в межах позовних вимог.
19 березня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Олексієнко М.М. подав до Шевченківського районного суду м. Києва заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути 19 500,00 грн., витрат на правничу допомогу з ОСОБА_2 .
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2024 року заяву задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) понесені витрати на правову допомогу у розмірі 19 500,00 грн.
05 квітня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Пустовий В.Б. подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2024 року у справі № 761/20067/21 за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , треті особи: ТОВ «СК «Київ РЕ», Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування шкоди скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволені позову, розподілити судові витрати. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що продаж транспортного засобу позивачем за зазначеною у договорі купівлі-продажу ціною 40 000,00 грн., є суб`єктивним судження сторін договору та не може бути достатнім та достовірним доказом дійсної вартості транспортного засобу після ДТП та не спростовує висновок експерта № 19092/23-54 від 28 листопада 2023 року. Щодо розміру матеріального збитку завданого позивачем, враховуючи , що висновок експерта № 19092/23-54 від 28 листопада 2023 року, яким встановлено ринкову вартість транспортного засобу до ДТП в розмірі 166 015,70 грн., та ринкову вартість транспортного засобу після ДТП 68 373,49 грн., у апелянта відсутні обов`язок відшкодовувати різницю, оскільки ліміт відповідальності страховика становить 100 000,00 грн, а розмір завданої шкоди  98 582,21 грн. (166 015,70 грн. - 68 373,49 = 98 582,21). Тому, оскільки у відповідача відсутній обов`язок відшкодовувати шкоду, то і відсутній обов`язок відшкодовувати 3 % річних та інфляційних втрат. 
Щодо стягнення моральної шкоди, зазначає, що  судом не з`ясовано характер правовідносин, не враховано скрутне матеріальне становище відповідача, а розмір відшкодування в розмірі 10 000,00 грн., є безпідставним та несправедливо завищеним.
Зазначає, що позивачем не доведені витрати на правничу допомогу, які були зазначені в заяві про ухвалення додаткового рішення.
Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 квітня 2024 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу Стрижеус А.М.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , поданою адвокатом Пустовим Б.В. на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ТОВ «СК «Київ РЕ», Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування шкоди.
Ухвалою Київського апеляційного суд увід 31 липня 2024 року закінчено підготовчі дії у справі за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , поданою адвокатом Пустовим Б.В. на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ТОВ «СК «Київ РЕ», Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування шкоди. Призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
10 травня 2024 року представник ОСОБА_1 - Олексієнко М.М. засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від13 березня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від29 березня 2024 року - без змін.
Відзив мотивований тим, що відповідач зобов`язаний сплатити різницю саме між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою.
Позивач продав пошкоджений транспортний засіб, тому ним доведений фактичний розмір вартості залишків транспортного засобу та на підтвердження чого було долучено договір купівлі продажу №8044/2020/2195062 від 10 вересня 2020 року, де зазначена вартість автомобіля 40 000,00 грн.
Отже, відповідач має сплатити фактичну різницю у вартості транспортного засобу до та після ДТП яка становить 32 585, 72 грн. (166 015,70 грн. -40 000,00 грн. = 32 585,72 грн.).
Вказує, що судом було зменшені позовні вимоги у частині стягнення моральної шкоди на 80%, а саме з 50 000,00 грн., зазначених в позовних вимогах стягнуто 10 000, 00 грн, отже судом було враховано обставини які зазначені в апеляційній скарзі.
Зазначає, що відповідачем не було заявлено заперечень, щодо розміру витрат на правничу допомогу, та не було надано докази про їх не співмірність. 
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, урахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Встановлено, що ОСОБА_2 24 жовтня 2019 року близько 11 години 40 хвилин на перехресті вул. Релєєва та Копилівської у м.Києві, керуючи транспортним засобом «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_1 , на нерегульованому перехресті, рухаючись по другорядній дорозі вул. Релєєва, не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», не надав перевагу в русі транспортному засобу, який рухався по головній дорозі вул. Копиловської, чим порушив п. 2.1 (дод.1), п.16.11 ПДР України: «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху», внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Hyundai», державний номерний знак НОМЕР_2 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, водії вказаних автомобілів отримали тілесні ушкодження.
Постановою Подільського районного суду м. Києва №758/5381/20 від 17 липня 2020 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. 
Постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року постанову першої інстанції залишено без змін.
Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрали законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована у ТДВ СК «Київ РЕ», згідно полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО127595, відповідно до якого розмір страхової суми за шкоду завдану майну на одного потерпілого становить 100000, 00 грн.
Власником транспортного засобу «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 є позивач ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 .
Після вчинення ДТП, потерпілим, відповідно до вимог ст. 35 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було подано до Страховика заяву про страхове відшкодування з метою отримання суми страхового відшкодування.
Але, згідно інформації на сайті МТСБУ вказано, що ТДВ СК «Київ РЕ» втратило статус асоційованого члена та припинення членства в МТСБУ з 01 серпня 2019 року у зв`язку із наявністю заборгованостей по сплаті внесків та відрахувань.
23 лютого 2021 року МТСБУ було перераховано позивачу страхове відшкодування у сумі 93429,98 грн., що підтверджується відповідною випискою з рахунку в банку.
На замовлення позивача «СПД ОСОБА_5 » складено звіт №0511 від 12 листопада 2019 року про визначення вартості матеріального збитку відповідно до якого ринкова вартість транспортного засобу «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 до ДТП становить 167240,25 грн.., а вартість відновлювального ремонту становить 248641,41 грн.
Враховуючи ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» КТЗ «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 - є фізично знищеним.
Відповідно до Висновку №0812/1 від 08.12.2020 року утилізаційна вартість авто «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 після ДТП становить 8526,00 грн.
Крім цього, за клопотанням представника відповідача у справі було призначено судову автотоварознавчу експертизу та згідно висновку експерта від 28.11.2023 року №19092/23-54 встановлено:
-Ринкова вартість транспортного засобу «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 до ДТП складає 166015,70 грн.
-Ринкова вартість транспортного засобу «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 після ДТП складає 68373,49 грн.
Відповідно до Договору купівлі-продажу 8044/2020/2195062 від 10.09.2020 року т/з «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 був проданий за 40 000,00 грн.
До заяви про ухвалення додаткового рішення було долучено, докази на підтвердження витрат заявника на правову допомогу адвоката, що підтверджується: копія Договору про надання професійної правничої допомоги № 25/10/20-ЦС-І від 25.10.2020 р.; копія додаткової угоди № 1 до Договору про надання професійної правничої допомоги № 25/10/20-ЦС-І від 25.10.2020 р.; копія акту виконаних робіт від 26.05.2021 р.; копія акту виконаних робіт від 29.12.2021 р.; копія акту виконаних робіт від 24.03.2023 р.; копія акту виконаних робіт від 05.05.2023 р.; копія акту виконаних робіт від 25.05.2023 р.; копія акту виконаних робіт від 17.07.2023 р.; копія акту виконаних робіт від 18.01.2024 р.; копія акту виконаних робіт від 13.02.2024 р.; копія акту виконаних робіт від 13.03.2024 р.; копія квитанції про сплату коштів на суму 7500,00 грн. від 25.12.2020 р.; копія платіжної інструкції № ПН448383 на суму 1400,00 грн. від 05.05.2023 р.; копія платіжної інструкції № ПН534173 на суму 1400,00 грн. від 26.05.2023 р.; копія платіжної інструкції № 547114730 на суму 2800,00 грн. від 05.05.2023 р.; копія платіжної інструкції № ПН325973 на суму 1400,00 грн. від 15.03.2024 р.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Щодо доводів апелянта про те, що продаж транспортного засобу позивачем за зазначеною у договорі купівлі-продажу ціною 40 000,00 грн., є суб`єктивним судженням сторін договору та не може бути достатнім та достовірним доказом дійсної вартості транспортного засобу після ДТП та не спростовує висновок експерта № 19092/23-54 від 28 листопада 2023 року та щодо розміру матеріального збитку завданого позивачем, враховуючи висновок експерта № 19092/23-54 від 28 листопада 2023 року, яким встановлено ринкову вартість транспортного засобу до ДТП в розмірі 166 015,70 грн., та ринкову вартість транспортного засобу після ДТП 68 373,49 грн., у апелянта відсутні обов`язок відшкодовувати різницю, оскільки ліміт відповідальності страховика становить 100 000,00 грн а розмір завданої шкоди  98 582,21 грн. (166 015,70 грн. - 68 373,49 = 98 582,21). Тому, оскільки у відповідача відсутній обов`язок відшкодовувати шкоду, то і відсутній обов`язок відшкодовувати 3 % річних та інфляційних втрат. 
Як убачається з матеріалів справи страховиком, а у вказаному випадку МТСБУ було виплачено страхове відшкодування в розмірі 93 429,98 грн.
            Відповідно до висновку експерта від 28 листопада 2023 року №19092/23-54:
-Ринкова вартість транспортного засобу «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 до ДТП складає 166 015,70 грн.
-Ринкова вартість транспортного засобу «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 після ДТП складає 68 373,49 грн., проте відповідно до Договору купівлі-продажу 8044/2020/2195062 від 10 вересня 2020 року позивач продав транспортний засіб за 40 000,00 грн.
Відповідно до ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду а також умови.
Стаття 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦІК України) закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Це означає, що кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не
буде спростована.
Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають
виконанню.
Спростування презумпції правомірності правочину має місце тільки тоді:
1) коли неправомірність, а отже і недійсність правочину встановлена прямим приписом закону.
У цьому випадку правочин є недійсним уже тому, що визначений як такий у законі.
Він неправомірний і не створює правових наслідків, будучи недійсним уже в момент вчинення, оскільки припис закону існує і забороняє такі дії зараз і на майбутнє. Такий правочин є нікчемним і спеціальне визнання його недійсним у судовому порядку не потребується (разом з тим, відповідно до частини другої статі 215 ЦК України у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним).
Нікчемним є, наприклад, правочин, укладений з порушенням вимоги про обов`язкову нотаріальну форму (стаття 219 ЦК України), або правочин яким скасовуються чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання (частина третя статті
614 ЦК України).
2) якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили.
У цьому випадку презумпція правомірності правочину діє в момент укладення правочину, оскільки він не порушує заборони конкретної норми закону (або в момент укладення правочину порушення закону залишається прихованими, невідомим іншим особам).
Відповідачем нікчемність вказаного правочину, а саме договору купівлі-продажу 8044/2020/2195062 від 10 вересня 2020 року транспортного засобу «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 в суді не оскаржувалась.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Відповідачем не було долучено доказів до матеріалів справи, які вказують на нікчемність договору купівлі-продажу № 8044/2020/2195062 від 10 вересня 2020 року транспортного засобу «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 , а отже враховуючи принцип змагальності сторін суд дійшов висновку, що фактична вартість залишків транспортного засобі на час продажу становила 40 000,00 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, Постановою Подільського районного суду м. Києва №758/5381/20 від 17 липня 2020 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. 
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Згідно з ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Частиною 1 ст. 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
У п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).
В абзаці 3 пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Вищевказані правові висновки  також було викладено Верховним Судом у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №337/1673/16-ц та постанові від 20 червня 2019 року у справі № 362/5422/15.
Отже, системний аналіз ст.ст. 22, 988, 1166, 1192, 1194 ЦК України та ст. ст.22, 28, 29, 36 Закону дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі обов`язок відшкодувати ту частину витрат, які необхідні для проведення ремонту автомобіля, які не увійшли до страхової виплати, покладається на особу, яка завдала шкоду, у загальному порядку.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі №205/7747/18, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).  Отже, частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Також, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV).
Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).
Тобто, положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.
Оскільки, відповідача було визнано винним у вчиненні ДТП він зобов`язаний відшкодувати фактичний розмір шкоди (різницю між вартість транспортного засобу до та після ДТП).
Як було зазначено судом фактична ринкова вартість транспортного засобу після ДТП становила 40 000,00 грн., що підтверджується договором № 8044/2020/2195062 від 10 вересня 2020 року.
Відповідно до висновку експерта № 19092/23-54 від 28 листопада 2023 року, ринкова вартість транспортного засобу до ДТП становила 166 015,70 грн.
Разом з тим, страховиком МТСБУ було виплачено страхове відшкодування в розмірі  93 429,98 грн.
Отже, фактичний розмір шкоди завданої ДТП становить 32 585,72 грн. ( 166 015,70 грн. - 93 429,98 грн. - 40 000,00 грн. = 32 585,72 грн.)
Враховуючи викладене суд дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими, оскільки позивачем були надані докази фактично понесеної шкоди завданої ДТП.
Оскільки, судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та ухвалено рішення про стягнення фактичного розміру шкоди завданої ДТП, отже з відповідача підлягають стягненню 3% річних та інфляційні втрати.
Щодо доводів апелянта про те, що позивачем не доведені витрати на правничу допомогу, які були зазначені в заяві про ухвалення додаткового рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, до заяви про ухвалення додаткового рішення було долучено, докази на підтвердження витрат заявника на правову допомогу адвоката, що підтверджується: копія Договору про надання професійної правничої допомоги № 25/10/20-ЦС-І від 25.10.2020 р.; копія додаткової угоди № 1 до Договору про надання професійної правничої допомоги № 25/10/20-ЦС-І від 25.10.2020 р.; копія акту виконаних робіт від 26.05.2021 р.; копія акту виконаних робіт від 29.12.2021 р.; копія акту виконаних робіт від 24.03.2023 р.; копія акту виконаних робіт від 05.05.2023 р.; копія акту виконаних робіт від 25.05.2023 р.; копія акту виконаних робіт від 17.07.2023 р.; копія акту виконаних робіт від 18.01.2024 р.; копія акту виконаних робіт від 13.02.2024 р.; копія акту виконаних робіт від 13.03.2024 р.; копія квитанції про сплату коштів на суму 7 500,00 грн. від 25.12.2020 р.; копія платіжної інструкції № ПН448383 на суму 1 400,00 грн. від 05.05.2023 р.; копія платіжної інструкції № ПН534173 на суму 1 400,00 грн. від 26.05.2023 р.; копія платіжної інструкції № 547114730 на суму 2 800,00 грн. від 05.05.2023 р.; копія платіжної інструкції № ПН325973 на суму 14 00,00 грн. від 15.03.2024 р.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина восьма, дев`ята статті 139 ЦПК України).
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
Щодо доводів апелянта про те, що в матеріалах справи відсутні докази, зокрема квитанції про сплату послуг професійної правничої допомоги відсутні суд зазначає наступне. 
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).
Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).
Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.
Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру; погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. 
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Враховуючи викладене колегія суддів дійшла до висновку, що доводи апеляційної скарги в цій частині, є необґрунтованими, оскільки всі необхідні докази понесених витрат на професійну правничу допомогу були надані суду в повному обсязі.
Щодо доводів апелянта про те, що під час стягнення моральної шкоди судом не з`ясовано характер правовідносин, не враховано скрутне матеріальне становище відповідача, а розмір відшкодування в розмірі 10 000,00 грн., є безпідставним та несправедливо завищеним.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала у внаслідок протиправної поведінки відносно неї.
А відтак, тлумачення вказаних норм свідчить, що: 1) за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі; 2) зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; 3)у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; 4) завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками».
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У п. 5 зазначеної постанови роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Вказані висновки узгоджуються з позиціями, викладеними в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 466/8242/18 (провадження № 61-943св20) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Верховний Суд, в постанові від 25 лютого 2019 року в справі № 466/4051/15-ц, зазначає, що на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.
Враховуючи вказані норми матеріального права та керуючись принципом змагальності, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, причинно-наслідковий зв`язок настання моральної шкоди, колегія суддів встановила, що висновок суду першої інстанції є правильним, розмір відшкодування, 10000 гривень, з урахуванням стану здоров`я та вимушених змін у житті позивача, відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості, отже доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального
і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2024 року без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.
Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану адвокатом Пустовим Богданом Вікторовичем - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2024 року -  залишити без змін.
Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Суддя-доповідач                                                                  А. М. Стрижеус
 
Судді:                                                                                    Л. Д. Поливач
 
О. І. Шкоріна