УХВАЛА

02 грудня 2024 року
м. Київ

справа №640/15470/22
адміністративне провадження №К/990/43361/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 

перевіривши касаційну скаргу Апарату Верховної Ради України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року у справі № 640/15470/22 за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,-
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати Розпорядження Апарату Верховної Ради України № 1565-к від 01.09.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Управління - керівника відділу»;
- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Управління по зв`язках з місцевими органами влади і органами місцевого самоврядування Апарату Верховної Ради України - керівника відділу інформаційно-консультативної роботи;
- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2022 по дату ухвалення рішення суду.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Розпорядженням Апарату Верховної Ради України   №1565-к від 01.09.2022 ОСОБА_1 звільнена з посади заступника керівника Управління по зв`язках з місцевими органами влади і органами місцевого самоврядування Апарату Верховної Ради України - керівника відділу інформаційно-консультативної роботи у зв`язку зі зміною структури управління по зв`язках з місцевими органами влади і органами місцевого самоврядування відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу", ст. 24 Закону України «Про відпустки», п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). Однак, на переконання позивача, відповідач в порушення вимог ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» одночасно із врученням 27.07.2022 позивачу письмового попередження про можливе вивільнення згідно із п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не запропоновано іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей та взагалі не проінформовано про наявні вакантні посади. Також позивач наголошує, що посада, яку вона займала, хоча й скорочена, проте структурний підрозділ, який очолювала позивач не ліквідовано, або реорганізовано у визначеному законодавством порядку. Новим штатним розписом в редакції Розпорядження № 507-к визначено дві посади «заступник керівника Управління - керівник відділу», як і було визначено штатним розписом в попередній редакції. Однак, згідно з Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України № 1468-к від 22.08.2022 на посаду заступника керівника Управління - керівника відділу призначено іншу особу   - ОСОБА_2 , тобто на момент вручення письмового попередження про можливе вивільнення 27.07.2022 посада заступника керівника Управління - керівника відділу була вільна, і, відповідно, відповідач був зобов`язаний одночасно із попередженням запропонувати позивачу таку посаду.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 17.10.2024 рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2023 року скасував та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив. Визнав протиправним та скасувати Розпорядження Апарату Верховної Ради України № 1565-к від 01.09.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Управління - керівника відділу». Поновив ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Управління по зв`язках з місцевими органами влади і органами місцевого самоврядування Апарату Верховної Ради України - керівника відділу інформаційно-консультативної роботи. Стягнув з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2022 по 17.10.2024 у розмірі 1 153 455,36 грн (один мільйон сто п`ятдесят три тисячі чотириста п`ятдесят п`ять гривень 36 коп.). Допустив до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1    на посаді заступника керівника Управління по зв`язках з місцевими органами влади і органами місцевого самоврядування Апарату Верховної Ради України - керівника відділу інформаційно-консультативної роботи та стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 41 491,20 грн (сорок одна тисяча чотириста дев`яносто одна гривня 20 коп.).
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник Апарату Верховної Ради України подав касаційну скаргу до Верховного Суду.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши відповідність вказаної касаційної скарги та доданих до неї документів вимогам статті 330 КАС України, суд дійшов висновку, що вказана скарга підлягає залишенню без руху, з огляду на наступне.
Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
На обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає про необхідність відступлення від висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі №340/2791/22.
Відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18).
Тобто у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи. Сама ж по собі вмотивованість такого клопотання скаржника оцінюється судом касаційної інстанції при застосуванні наведеного процесуального фільтру під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.
Доводи касаційної скарги в цій частині фактично зводяться до незгоди з ухваленим рішенням, переоцінки встановлених судом обставин та досліджених ним доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.
Суд указує, що причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, помилковість, незбалансованість, неузгодженість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання.
З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Обґрунтовуючи необхідність відступлення від висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 12 квітня 2023 року у справі №340/2791/22 про те, що пропонування іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей (відповідно до абзаців першого, другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII) має на меті залишити працівника на державній службі (шляхом його переведення на запропоновану посаду без проведення конкурсу) й відповідач, якщо пропонує ці посади, то має робити це не для позірного дотримання процедури, визначеної законом, а для реального виконання цих приписів закону. Повідомлення переліку вакантних посад задля самого лише повідомлення цих посад як передумови для звільнення не свідчить про реальне виконання Закону чи, принаймні, намагання його виконати.
Водночас скаржник наполягає, що вимога про попередження державного службовця про наступне звільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів, не застосована в абзаці другому частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» та стверджує, що аргументи, які використав в обґрунтування постанови від 17 жовтня 2024 року Шостий апеляційний адміністративний суд не відповідають принципу верховенства права, законності, справедливості, оскільки роботодавець технічно не мав можливості в один день з попередженням про звільнення надати пропозицію вакантної посади усім працівникам Управління, окрім того суб`єкт призначення мав дискреційні повноваження самостійно, при конкуренції двох працівників на одну керівну посаду, визначати кому запропонувати керівну посаду, враховуючи професійну компетенцію та функціонал визначених завдань, а кому, як виняток - нижчу посаду державної служби.
Варто зауважити, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що крізь призму наведеної Верховним Судом позиції у справі № 340/1791/22 цей суд вважає, що пропонування позивачеві посади через місяці після попередження про можливе вивільнення, а не одночасно з таким попередженням, не забезпечує дотримання гарантій права позивача на працю, а навпаки, робило його ілюзорним.
З огляду на викладене можна дійти висновку, що доводи касаційної скарги в цій частині фактично зводяться до незгоди з ухваленим рішенням, переоцінки встановлених судом обставин та досліджених ним доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.
Разом з тим вмотивованого обґрунтування необхідності відступлення від висновку Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі №340/1791/22 скаржником не наведено.
З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.
Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.
Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Згідно з частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
За таких обставин, відповідно до правил статей 169, 332 КАС України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 328, 330, 332 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Апарату Верховної Ради України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року у справі № 640/15470/22 за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без руху.
Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.
Недоліки необхідно усунути шляхом подання до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України.
Роз`яснити скаржнику, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк касаційна скарга буде повернута.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько
А.Г. Загороднюк 
 В.М. Соколов ,
Судді Верховного Суду