Справа № 464/1220/24                                Головуючий у 1 інстанції: Борачок М. В. 
Провадження № 22-ц/811/1934/24                Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючої судді Мікуш Ю.Р.,
Суддів Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,
Секретар Салата Я.І.
Зучастю: позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №464/1220/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 18 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, -

в с т а н о в и в :

           позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 1% суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів і до 01.02.2024, у розмірі 47161,73 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на її користь фактично понесені додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 49603 грн., а також стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн.
       Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 14.09.2009 шлюб між ними розірвано. Відповідач не цікавиться навчанням сина, не дбає про фізичний та духовний розвиток дитини, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Інколи відповідач оплачує аліменти присуджені судом. Її дохід невеликий, і їй щоразу важче належним чином утримувати сина, відтак вона вимушена користуватись кредитними коштами. Син навчається на 1 курсі денної форми навчання відокремленого структурного підрозділу «Технологічний фаховий коледж НУ «Львівська політехніка», навчання платне, а відтак вона несе додаткові витрати. Вартість навчання становить за перший курс 19000 грн., підготовка до навчання становила 5500грн. Також сину придбано смартфон «Xiomi» вартістю 8238 грн, ноутбук «Lenovo» з послугами налаштування операційної системи та програмами, вартістю 55548 грн., що також відноситься до додаткових витрат. Окрім того, в сина була необхідність в отриманні послуг стоматолога, та здачі аналізів вартістю 4920 грн. Окрім того, 15.02.2024 між нею та адвокатом Карповою О.В. укладено договір про надання консультацій, правової допомоги. Відповідно до акту виконаних робіт від 19.02.2024 вартість правової допомоги становить 4000 грн., які просить стягнути з відповідача.
       Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів – задоволено частково.
               Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини за період з 01 квітня 2022 року по 29 лютого 2024 року в сумі 15610(п`ятнадцять тисяч шістсот десять) грн.
       В решті вимог позову відмовлено.
       Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 1000(одна тисяча) грн.
       Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в сумі 1211(одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.
       Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 24 квітня внесено виправлення у рішення суду, вірно зазначивши прізвище відповідача ОСОБА_2 .
       Рішення оскаржив відповідач ОСОБА_2 . В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням, вважає , що при його ухваленні суд грубо порушив вимоги Цивільного процесуального кодексу України. Ухвалюючи рішення, суд надав перевагу доказам наданим позивачем та не не оцінив належно докази надані відповідачем. Зокрема, судом безпідставно проігноровано те, що заборгованість по сплаті аліментів була відповідачем погашена про що суд вказує в рішенні, однак не надає цьому правової оцінки. Процесуальні порушення полягають у тому, що суд незаконно прийняв в день проголошення рішення заяву про уточнення позовних вимог ,яку можна трактувати як заяву про збільшення позовних вимог, оскільки такої форми заяви ЦПК не допускає. Судом не враховано, що збільшення позовних вимог у справах, які розглядаються у порядку спрощеного провадження допускається не пізніше як за п`ять днів до початку першого судового засідання. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
       Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив, що згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
       Відповідно до ч.1ст.367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Апеляційна скарга містить мотиви щодо незаконності рішення в частині стягнення пені за прострочення аліментів, тому суд апеляційної інстанції переглядає рішення лише в цій частині. 
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах позовних вимог та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 
       Матеріалами справи та судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданого Сихівським ВРАЦС Львівського міського управління юстиції від 11 грудня 2009 року Серія НОМЕР_1 .
       Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим 21 лютого 2008 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції.
       На підставі рішення Сихівського районного суду м.Львова від 21.06.2019 змінено розмір стягуваних аліментів із ОСОБА_2 за судовим рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 27.09.2017. Вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 1250 грн на дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання цього рішення суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття, з подальшою індексацією грошової суми відповідно до закону.
       22 липня 2019 року на виконання вищезазначеного рішення суду Сихівським районним судом м.Львова видано виконавчий лист №464/842/19, який пред`явлено до виконання до Миколаївського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
       З долученого позивачкою розрахунку заборгованості по аліментах, проведеного державним виконавцем в межах виконавчого провадження №59754220, вбачається, що відповідач неналежним чином виконує обов`язки по сплаті аліментів, зокрема оплачує такі раз на два-три місяці, у зв`язку з чим з жовтня 2019 року станом на 01 лютого 2024 року заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів становила 13765 грн.
       З відзивом на позовну заяву відповідач подав розрахунок заборгованості по аліментах ОСОБА_2 станом на 29 березня 2024 року, відповідно до якого заборгованість відсутня.
       З врахуванням наданого відповідачем розрахунку по якому сума заборгованості по день повного погашення становить 15610 грн. позивачка уточнила позовні вимоги. 
       Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, а саме, щодо часткового стягнення з відповідача пені за прострочення аліментів в розмірі 15610 грн. , суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому у позивача виникло право на стягненні пені за прострочення аліментів. Разом з тим, відповідно до вимог ч.1 ст.196 СК України розмір пені не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, а тому суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнув пеню у розмірі 100 відсотків заборгованості, тобто 15610 грн. 
       З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується. 
       Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
       За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).
       У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.
       Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, наслідком чого є відповідальність у вигляді неустойки.
       Згідно із частинами першою, другою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
       Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.
       Неустойка (пеня) – це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання – сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені  в постановах Верховного Суду.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15  та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання  не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.
       Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.
       Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності   її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання        (частини перша та друга статті 614 ЦК України).
       Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
       У СК України не передбачено випадків, коли вина платника аліментів виключається.        Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
       Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду  у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня                2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19).
       Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
       Оскаржуючи рішення в частині стягнення пені відповідач не надав жодних доказів, які б спростовували те, що заборгованість виникла не з його вини.
       Як вбачається із розрахунків заборгованості по сплаті аліментів наданого як позивачем так і відповідачем, останній порушував зобов`язання щодо сплати аліментів, які повинні виконуватись щомісячно та оплачував аліменти раз у два , раз у три та навіть раз у чотири місяці. На час звернення позивача з позовом заборгованість становила 13765 грн., а станом на лютий 2024 року 15610 грн. Заборгованість відповідач погасив лише в березні 2024 року сплативши одноразово суму 19310 грн. Наведене свідчить, що відповідач має можливість сплачувати аліменти щомісячно, однак неналежним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання сина. Повна сплата заборгованості станом на 29 березня 2024 року не звільняє відповідача від сплати пені за порушення зобов`язання зі сплати аліментів, яке тривало починаючи з 2019 року. 
       Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, зокрема щодо прийняття заяви про уточнення позовних вимог, яку відповідач трактує як збільшення позовних вимог , суд апеляційної інстанції вважає безпідставними. 
       Зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів, суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.
       Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верхового Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц.
       З врахуванням зазначених висновків Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції обгрунтовано врахував заяву позивачки по уточнення позовних вимог. 
       Враховуючи те, що судом першої інстанції всебічно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
       Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.
       Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
       Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 18 квітня 2024 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 12 листопада 2024 року.

Головуюча суддя                 Ю.Р.Мікуш

Судді:                                 Т.І.Приколота

                                                               Р.В.Савуляк