КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                              
справа №363/2500/24                                            Головуючий у 1 інстанції: Свєтушкіна Д.А.
провадження №22-ц/824/16978/2024                                     Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
26 листопада 2024 року                                                                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П., 
при секретарі: Качалабі О.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку, -
 
в с т а н о в и в :
 
До Вишгородського районного суду Київської області від представника позивача ОСОБА_1 надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у період від 10.03.2021 року до 18.07.2022 року ОСОБА_2 працював на підприємстві водієм автотранспортних засобів. Був звільнений 19.07.2022 року за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням). 
Станом на подачу позовної заяви, із дня звільнення, остаточного розрахунку по заробітній платі (компенсація за невикористану відпустку) підприємством з позивачем не було здійснено з вини роботодавця. 
Таким чином, керівником підприємства порушено право працівника на своєчасне отримання винагороди за працю, у зв`язку з чим, зменшивши позовні вимоги, просив стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 58 868,04 грн., та середній заробіток за період затримки розрахунку із працівником у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 98 027,10 грн.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06 вересня 2023 року провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення заборгованості з заробітної плати закрито.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку, та ухвалення нового в частині стягнення з Приватного підприємства «Автомагістраль» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку у сумі  98 027 грн 10 коп.
Скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено ст.116 та ч.1 ст.117 КЗпП України, де зазначено, що згідно вказаних норм матеріального права непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для стягнення середнього заробітку, що передбачено частиною першою статті 117 цього Кодексу.
Тобто, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Також, судом порушено статті 14-1 Закону України «Про торгово - промислові палати в Україні», де зазначено, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань, це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».
Ведення бойових дій та окупація військами рф частини території Київської області протягом періоду від 24 лютого 2022 року до квітня 2022 року є загальновідомим фактом, однак, судом не взято до уваги, що територія, на якій розташовані приміщення відповідача, звільнено на початку квітня 2022 року. ПП «Автомагістраль» відновило свою роботу одразу після звільнення цих територій. Доказів на спростування даної обставини відповідач не надав. Сертифікат Торгово-промислової палати України (уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат), як це передбачено чинним законодавством України, та який був би підставою для звільнення його від відповідальності за невиконання зобов`язань щодо своєчасної виплати заробітної плати, суду також не надано.
За таких обставин вважає відсутніми від липня 2022 року до травня 2024 року в діяльності відповідача форс-мажорних обставин, як підстави для звільнення його від сплати середнього заробітку позивачу за час затримки розрахунку.
Строк затримки розрахунку з вини роботодавця при звільненні ОСОБА_2 складає двадцять два місяці: від 19.07.2022 року до 28.05.2024 року.
Оскільки відповідач не довів, що порушення строків виплати заробітної плати сталося внаслідок непереборної сили, то, відповідно, він, як роботодавець, не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
На підставі зазначеного та згідно чинного законодавства вважає, що ОСОБА_2 має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за шість місяців із двадцяти двох.
Також зазначає, що судом було порушено норми процесуального права, яке полягає у ігноруванні у контексті цього спору наявної судової практики та відсутності відповідних з боку відповідача доказів.
Суд не взяв до уваги, що тягар доведення відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган); не врахував, що роботодавцем не доведено обставин, які унеможливили своєчасну виплату позивачу належних йому при звільненні сум, визначених Колективним договором, адже відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові сум та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Отже, роботодавцю необхідно було довести, що впродовж двадцяти двох місяців він не міг здійснити виплату заробітної плати позивачу у зв`язку з дією впродовж всього цього строку обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат ОСОБА_2 належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
Відповідні докази з боку відповідача у матеріалах справи відсутні.
Судом не взято до уваги, що у рішеннях Конституційного Суду України №8- рп/2013 від 15.10.2013, № 9-рп/2013 від 15.10.2013 за конституційними зверненням громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, зазначено, що «В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1,12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат».
Також, судом не дана оцінка порушенню відповідачем статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною Законом від 17 липня 1997 року, якою закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Крім цього, у рішенні судді Вишгородського районного суду Київської області Свєтушкіної Д.А. в справі №363/2500/24 відсутнє посилання на відповідну практику ЄСПЛ. Так, Європейський Суд з прав людини зазначив, що право людини на мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, наприклад, виплати за трудовим договором та інші виплати. При цьому сама по собі відсутність коштів у роботодавця для виплати належних працівникові сум не є підставою для невиконання рішення суду (справа «Баландіна проти України» (заява №16092/05), рішення від 06 грудня 2007 року; «Батрак проти України» (заява №50740/06), рішення від 18 червня 1999 року; «Білецька проти України» (заява №25003/06), рішення від 10 грудня 2009 року).
Таким чином, оскаржуваним рішенням Вишгородський районний суд Київської області, за наявності встановленого факту несвоєчасного (через двадцять два місяці) розрахунку з працівником з вини ПП «Автомагістраль», звільнив у повному обсязі роботодавця від відповідальності за затримку такого розрахунку без відповідних доказів, що є несправедливим щодо працівника як найбільш слабкої сторони у трудових правовідносинах. При цьому суд не взяв до уваги, що впродовж всього періоду затримки виплати до розрахунку - від 19.07.2022 року до 28.05.2024 року позивач втратив частину доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати з вини роботодавця.
Крім того, вказує, що судом не здійснено розрахунку середнього заробітку, що підлягає до сплати роботодавцем ОСОБА_2 , а також розрахунку судового збору, що підлягає поверненню позивачу після задоволення клопотання представника позивача про зменшення позовних вимог (зменшення середнього заробітку, що підлягає стягненню з роботодавця з 359432 грн 70 коп. до 98027 грн 10 коп.).
У відзиві на апеляційну скаргу Корзаченко В.М. - представник ПП «Автомагістраль» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Вважає, що апеляційна скарга не містить достатніх посилань на норми матеріального чи процесуального права, які на думку апелянта начебто були порушені судом першої інстанції, не спростовує жодних обставин чи висновків, які зазначені у оскаржуваному рішенні суду, а тому відсутні будь-які правові підстави для її задоволення.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки заборгованість із заробітної плати відповідачем погашено, то провадження в цій частині підглядає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст.255 ЦПК України.
Щодо вимог позову в частині стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку з позивачем у зв`язку із порушенням строків її виплати (ст.117 КЗпП України), то суд зазначав, що оскільки внаслідок ведення бойових дій, пошкодження та викрадення майна підприємства, заподіяння підприємству значних матеріальних збитків, відповідач з поважних причин, не залежних від його волі, не мав можливості своєчасно здійснити оплату праці позивачу за виконану роботу та провести повний розрахунок з ним при звільненні.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що відповідно до наказу №803 від 09.03.2021 року ОСОБА_2 прийнято на роботу водієм автотранспортних засобів ПП «Автомагістраль».
Згідно наказу №397 від 19.07.2022 року ОСОБА_2 звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, про що зроблено записи в трудовій книжці серії НОМЕР_1 .
Як вбачається з довідки №А-00000165 від 19.04.2024 року, ОСОБА_2 працював в ПП «Автомагістраль» від 10.03.2021 року до 18.07.2022 року на посаді водія автотранспортних засобів. Нарахований дохід за період від 01.01.2022 року до 19.07.2022 року становив 111 019,73 грн (90 252,67 грн - дохід за вирахуванням утримань за період від 01.01.2022 року до 19.07.2022 року, 31 384,63 грн. - виплачено за вказаний період).
Також встановлено, що заборгованість по заробітній платі ПП «Автомагістраль» перед ОСОБА_2 у розмірі 58 868,04 грн погашено, що підтверджується платіжною інструкцією № 4931 від 28 травня 2024 року, а також довідкою №А-00000239 від 28.05.2024 року та не оспорюється відповідачем.
Положеннями п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України передбачено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
З огляду на викладене відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами.
Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21)
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки вказану заборгованість відповідачем погашено, провадження в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, підглядає закриттю на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України.
Щодо іншої частини позовних вимог, то судом вірно зазначено наступне.
Встановлено, що роботодавець не виконав вимог трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивачу сум у передбачені статтею 116 КЗпП України строки.
За статтею 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
У рішенні Конституційного Суду України у справі № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року встановлено, що положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положенням статтей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримки виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
До вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
Вказані правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 20.07.2022 року у справі №204/3645/20 (провадження №61-2520св22).
З огляду на вищевикладене та враховуючи, що невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум це триваюче правопорушення і працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, а також, що відповідач фактичного здійснив розрахунок з позивачем лише 28 травня 2024 року, то суд вірно вважав, що позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав у строк, встановлений законом.
За таких обставин суд дійшов вірного висновку, що позивачем не пропущений строк звернення до суду.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, за невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Згідно зі ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 (провадження №61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства».
Відповідно до ч.1 ст.617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, від 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжує діяти до теперішнього часу.
За ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.
Згідно зі ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (ч.2 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі 
№905/857/19 (провадження №12-56гс21) зазначила, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили, а також, дійшла висновку, що: «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).
За ч.3 ст.82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідно до норм чинного в Україні законодавства військові дії, оголошена та неоголошена війна, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, є обставинами непереборної сили (форс-мажорними обставинами) - надзвичайними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань.
На засвідчення існування в державі форс-мажорних обставин Торгово-промислова палата України 28 лютого 2022 року опублікувала відповідний загальнодоступний лист за №2024/02.0-7.1, згідно якого форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) визнано: військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року. Зазначені обставини з цього часу до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
Крім того, загальновідомими є також і обставини тимчасової окупації та ведення бойових дій внаслідок військової агресії російської федерації на території с.Синяк Бучанського району Київської області від 25 лютого до 01 квітня 2022 року.  
Також, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 грудня 2022 року №1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» та Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року, до територій, на яких велися бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, відноситься також і село Синяк Бучанського району Київської області, яке перебувало під окупацією в період від 25 лютого 2022 до 01 квітня 2022 року.
Як встановлено судом, головний офіс ПП «Автомагістраль», його територія та значна частина виробничих приміщень, які знаходиться с. Синяк Бучанського району (колишнього Вишгородського району) Київської області, протягом часу від 25 лютого 2022 року до 03 квітня 2022 року перебували під окупацією російської федерації, де відбувалися бойові дії. У зв`язку з цим виникли об`єктивні реальні загрози життю та здоров`ю працівників, було пошкоджено приміщення офісу та викрадено чи пошкоджено значну кількість транспортних засобів (27 шт.). 
Також було викрадено чи знищено всю офісну оргтехніку, документи, тощо. Було повністю знищено сервер, значну кількість допоміжного обладнання та різноманітного устаткування, чим заподіяно надзначних матеріальних збитків, розмір яких перевищив 50 млн. грн., у зв`язку з чим підприємство опинилося у вкрай скрутному фінансовому становищі та ще й до цього часу вживає заходів щодо відновлення своєї діяльності.
За результатами звернення підприємства до правоохоронних органів щодо вказаних вище злочинних дій розслідується кримінальне провадження №1202211105000108 від 08 квітня 2022 року за ч. 2 ст. 438 КК України (порушення законів та звичаїв війни).
Крім того, на даний час здійснюється досудове розслідування у кримінальних провадженнях №12022111310000544 від 21.04.2022 року за фактом обстрілу та пошкодження адміністративної будівлі, майна і транспортних засобів ПП «Автомагістраль» за адресою: АДРЕСА_1 та №22022101110000170 від 01.06.2022 року за фактом катування військовослужбовцями російської федерації полонених громадян України, що мало місце на території ПП «Автомагістраль» у с. Синяк Бучанського району Київської області.
Вказане підтверджується дослідженими в суді доказами, а саме: даними протоколу допиту свідка ОСОБА_6 (юрист юридичного відділу ПП «Автомагістраль») від 14.04.2022 року, даними протоколу огляду місця події від 14.04.2022 року в кримінальному провадженні №1202211105000108, листом ГУ СБУ у м. Києві та Київській області від 13.11.2023 року 
№51/12-2118/52/164 з копіями Витягів з ЄРДР №12022111310000544 від 21.04.2022 року за фактом обстрілу та пошкодження адміністративної будівлі, майна і транспортних засобів ПП «Автомагістраль», №22022101110000170 від 01.06.2022 року за фактом катування військовослужбовцями російської федерації полонених громадян України та листом ПП «Автомагістраль» № 272 від 28 квітня 2022 року, направленого Міністру інфраструктури України ОСОБА_7 .
Отже, судом встановлено, що у ПП «Автомагістраль» існували обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), які об`єктивно унеможливили належне та своєчасне виконання обов`язку щодо виплати заборгованості працівникам підприємства по заробітній платі згідно вимог ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та ст.ст.116, 117 КЗпП України.
На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволені позову в частині стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку з позивачем у зв`язку з порушенням строків її виплати (ст.117 КЗпП України), оскільки внаслідок ведення бойових дій, пошкодження та викрадення майна підприємства, заподіяння підприємству значних матеріальних збитків, відповідач з поважних причин, не залежних від його волі, не мав можливості своєчасно здійснити оплату праці позивачу за виконану роботу та провести повний розрахунок з ним при звільненні.
Згідно положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та ст.117 КЗпП України зазначене є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці несвоєчасного проведення з працівником розрахунку при звільненні, тому вимога позову про виплату середнього заробітку за період затримки розрахунку із позивачем у зв`язку із порушенням строків її виплати до задоволення не підлягала.
З огляду на вищенаведене, оскільки суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали до застосування, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, то відсутні підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі. 
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 вересня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 02 грудня 2024 року.
 
Головуючий:  

Судді: