ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 листопада 2024 року                                 
м. Харків
справа № 638/8733/14
провадження № 22-ц/818/2399/24   
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів колегії - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Волобуєв О.О.
сторони справи:
скаржник -   ОСОБА_1 
особа дії якої оскаржуються - приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Цимбал Сергій Володимирович
стягувач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харків апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2024 року постановлену у складі судді Аркатової К.В.,-
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Цимбала Сергія Володимировича в якій просив суд: визнати неправомірними постанови приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Цимбала Сергія Володимировича: про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 07.02.2024 з виконання виконавчого листа № 638/8733/14-ц виданого 24.09.2015 Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованості в розмірі 106134,32 дол. США та судового збору в розмірі 5481 грн; про арешт коштів боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 від 07.02.2024; зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Цимбала Сергія Володимировича повернути виконавчий документ - виконавчий лист № 638/8733/14-ц виданий 24.09.2015 Дзержинським районним судом м. Харкова стягувачу - АТ «Ощадбанк» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк». Закінчити виконавче провадження № НОМЕР_1.
В обґрунтування скарги зазначав, що 07.02.2024 з телефонного додатку «Дія» скаржнику стало відомо про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 (постанова від 07.02.2024), про арешт коштів боржника ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 4399379,24 грн (постанова від 07.02.2024), про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження у розмірі 400 грн (постанова від 07.02.2024); про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 269 грн (постанова від 07.02.2024). Вказані постанови прийняті приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Цимбалом Сергієм Володимировичем за результатами розгляду заяви стягувача: АТ «Ощадбанк» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» про примусове виконання виконавчого листа № 638/8733/14-ц виданого 24.09.2015 Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення зі скаржника на користь АТ «Ощадбанк» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованості в розмірі 92568,97 доларів США заборгованості по кредиту, 13443,92 доларів США - 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту, 121,53 доларів США - 3% річних за несвоєчасне повернення відсотків, що відповідно до офіційного курсу НБУ в гривні становить 2712588,06 грн та 5481 грн судового збору, а всього 2718069,06 грн. В оскаржуваних постановах приватного виконавця Цимбала С.В. зазначено, що документ вступив в законну силу (набрав чинності): 15.01.2015. Скаржник вважав рішення та дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Цимбала С.В. по відкриттю виконавчого провадження № НОМЕР_2 та примусовому виконанні виконавчого листа № 638/8733/14-ц виданого 24.09.2015 Дзержинським районним судом міста Харкова, є неправомірними. А отже, усі прийняті в межах даного виконавчого провадження постанови, прийняті відповідачем такими, що підлягають скасуванню, виходячи з наступного.
Скаржник зазначив, що відповідно до пункту четвертого частини другої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження", приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім рішень, за якими стягувачами є держава, державні органи (крім рішень Національного банку України).  Стягувачем у даному ВП № НОМЕР_2 є АТ «Ощадбанк» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк». Відповідно до статті 90 ЦК України юридична особа повинна мати своє найменування, яке містить інформацію про її організаційно-правову форму та назву. Найменування установи має містити інформацію про характер її діяльності. Найменування юридичної особи вказується в її установчих документах і вноситься до Єдиного державного реєстру. Юридична особа не має права використовувати найменування іншої юридичної особи. Відповідно до частини першої статті 153 ЦК України акціонерне товариство може бути створене юридичними та (або) фізичними особами, а також державою в особі уповноваженого органу, територіальною громадою в особі уповноваженого органу. У відповідності до статті 36 ГК України підприємством є самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємства можуть створюватись як для здійснення підприємництва, так і для некомерційної господарської діяльності. Підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту або модельного статуту. Підприємства незалежно від форми власності, організаційно-правової форми, а також установчих документів, на основі яких вони створені та діють, мають рівні права та обов`язки. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки. Підприємство не має у своєму складі інших юридичних осіб. Види та організаційні форми підприємств зазначені в статті 63 ГК України, згідно якої, залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти підприємства таких видів: приватне підприємство, що діє на основі приватної власності громадян чи суб`єкта господарювання (юридичної особи); підприємство, що діє на основі колективної власності (підприємство колективної власності); комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади; державне підприємство, що діє на основі державної власності; підприємство, засноване на змішаній формі власності (на базі об`єднання майна різних форм власності); спільне комунальне підприємство, що діє на договірних засадах спільного фінансування (утримання) відповідними територіальними громадами - суб`єктами співробітництва. Частина четверта статті 73 ГК України встановлює вимоги до найменування державного унітарного підприємства, яке повинно містити слова "державне підприємство". У відповідності до частини сьомої статті 74 ГК України державне унітарне комерційне підприємство може бути перетворене у державне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого належать державі, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З інформації, що знаходиться в публічному доступі та є частиною національного законодавства України, вбачається, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.1999 № 876 «Про деякі питання управління Державним спеціалізованим комерційним ощадним банком України», на виконання розпорядження Президента України від 20 травня 1999 р. N 106 ( 106/99-рп) та з метою удосконалення структури і організації управління Державним спеціалізованим комерційним ощадним банком України, створення умов для більш ефективної реалізації державою прав власника Кабінет Міністрів України, перетворено Державний спеціалізований комерційний ощадний банк України (далі - Ощадбанк) у відкрите акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" (далі - Банк). Установлено, що Банк є правонаступником прав і обов`язків Ощадбанку. Цією ж постановою КМУ затверджено статутний фонд Банку у розмірі 100 млн. гривень із закріпленням у власності держави 100 відсотків акцій, що випускаються на величину його статутного фонду. Рішення про зміну розміру статутного фонду Банку приймаються і затверджуються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2003 р. № 261 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 березня 2017р. №122) затверджено статут публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Згідно пункту 1 статуту стягувача - Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" (далі - Банк) є державним банком. Банк утворений відповідно до розпорядження Президента України від 20 травня 1999 р. № 106, постанови Кабінету Міністрів України від 21 травня 1999 р. № 876 (Офіційний вісник України, 1999 р., № 21, ст. 955) шляхом перетворення Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України у відкрите акціонерне товариство "Державний ощадний банк", тип якого відповідно до Закону України "Про акціонерні товариства" змінено на публічне акціонерне товариство. Банк є правонаступником Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України, зареєстрованого Національним банком України 31 грудня 1991 р. за № 4. Пунктами 8, 9 статуту передбачено, що Єдиним акціонером Банку, якому належить 100 відсотків акцій у статутному капіталі Банку, є держава. Функції з управління корпоративними правами держави у Банку здійснює Кабінет Міністрів України. Кабінет Міністрів України виконує також функції вищого органу управління Банку. Згідно пунктів 18, 19 статуту Банк у своїй діяльності керується Конституцією України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законами України "Про банки і банківську діяльність", "Про акціонерні товариства", іншими законами України, нормативно-правовими актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Національного банку, державних органів, прийнятими відповідно до визначеної законом їх компетенції щодо контролю за діяльністю Банку як суб`єкта господарювання та суб`єкта режимно-секретної діяльності, положеннями цього Статуту, а також внутрішніми нормативними документами Банку. У разі зміни законодавства або у разі наявності розбіжностей між положеннями цього Статуту та нормами законодавства цей Статут застосовується в частині, що не суперечить законодавству.
Отже, скаржник вважав, що виконавчий документ, а саме: виконавчий лист № 638/8733/14-ц виданий 24.09.2015 Дзержинським районним судом м. Харкова, не лише не підлягав виконанню приватним виконавцем з підстав наведених у скарзі, але й був поданий стягувачем до виконання з пропущенням встановленого законом строку пред`явлення цього виконавчого документа до виконання, що є підставою для його повернення стягувачу. Так, згідно положень статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Частина шоста наведеної статті Закону передбачає, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Однак, стягувач (третя особа) - АТ «Ощадбанк» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» пропустив строк пред`явлення виконавчого документу до виконання та не звертався до суду з заявою про поновлення пропущеного строку з виконання виконавчого листа № 638/8733/14-ц виданого 24.09.2015 Дзержинським районним судом м. Харкова.
Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 26 квітня 2024 року  скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.  
Ухвала мотивована тим, що оскільки стягувачем у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 не є держава або державний орган, крім того, стягувачем в особі АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківського обласного управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» дотримано строків пред`явлення виконавчого документа до виконання у розумінні положень статті 12 Закону України «Про виконавче провадження».
Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив ухвалу скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити скаргу.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки на законодавчому рівні та статутом стягувача передбачено, що держава в особі Кабінету Міністрів Украі?ни виконує функціі? органу управління Банку, та статутнии? капітал банку сформовании? на 100 % за рахунок держави, держава є єдиним акціонером банку, то правильним буде висновок, що власником АТ «Ощадбанк» є держава, яка через Уряд здіи?снює повнии? контроль за діяльністю Банка. Апелянт зазначив, що у господарськіи? діяльності АТ «Ощадбанк» держава здіи?снює на постіи?ніи? основі повнии? контроль за діяльністю АТ «Ощадбанк» через вищии? орган управління банку, яким є Кабінет Міністрів Украі?ни. У тои? же час, держава є власником АТ «Ощадбанк», 100 % акціи? якого перебувають у власності держави, а не до прикладу будь-яких фізичних осіб чи суб`єктів приватного права. Тому, раи?онним судом не було враховано статус акціонера АТ «Ощадбанк», яким є держава та впливу держави на прии?няття рішень вищим органом управління банку - Кабінетом Міністрів Украі?ни, що вказує на те, що АТ «Ощадбанк» має всі ознаки, притаманні державному органу. Апелянт наголосив, що оскільки стягувач є державним органом, то втручання у право на мирне володіння маи?ном ОСОБА_1 не може вважатися таким, що здіи?снено відповідно до закону, адже приписів законодавства дотримано не було. Скаржник також зазначив, що Однак, вводячи в оману ОСОБА_1 та своє вище керівництво, зловживаючи службовим становищем, керівники філіі? Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» починаючи з 2015 року на протязі тривалого часу допускали навмисні помилки при зверненні до державноі? виконавчоі? служби з заявою про відкриття виконавчого провадження, зверталися з пропуском строків до державноі? виконавчоі? служби, не надавали підтвердження повноважень своі?х представників, і все це для того, щоб державні виконавці повернули і?м виконавчии? документ без виконання. Тим самим керівництво Харківськоі? філіі? банку надавало вигляд реальності вчинення діи? з виконання судового рішення для вищого керівництва АТ «Ощадбанк» та одночасно, надавало вигляд виконання своі?х зобов`язань перед ОСОБА_1 щодо процесу списання заборгованості. В результаті такоі? бездіяльності Харківськоі? філіі? банку, був пропущении? і строк пред`явлення виконавчого документу до виконання, якии? не був поновлении? . Останнього разу таке повернення виконавчого документу органами державноі? виконавчоі? служби (держаним виконавцем) відбулось у травні 2020 року в межах виконавчого провадження №62162126. Саме тому, цього разу банк звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Харківськоі? області Цимбала С.В., однак знову з порушеннями вимог чинного законодавства. У будь-якому разі, з моменту останнього звернення стягувача з виконавчим документом для и?ого примусового виконання, минули три роки та цеи? строк не переривався, що є порушенням статті 12 Закону Украі?ни «Про виконавче провадження» 
Апелянт наголосив, що під час діі? воєнного стану та не вирішеного між сторонами спору по справі № 638/8756/20, банк здіи?снивши на свіи? власнии? розсуд (без судового рішення) перерахунок суми заборгованості з 2 718 069, 06 грн до 4 399 379, 24 грн та лише 07.02.2024 звернувся до приватного виконавця, якии? погодився відкрити виконавче провадження з виконання оспорюваного виконавчого листа. Також у порушення вимог статті 212 ЦПК Украі?ни раи?онним судом не було розглянуто клопотання скаржника про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференціі?, не було надано можливість участі у судовому засіданні в режимі відеоконференціі? та не було надано доступу до матеріалів електронноі? справи, які містили матеріали виконавчого провадження НОМЕР_1, відкрите постановою 07 лютого 2024 року на підставі виконавчого листа Дзержинського раи?онного суду м. Харкова виданого 24 вересня 2015 року №638/8733/14-ц, відзив приватного виконавця виконавчого округу Харківськоі? області Цимбала Сергія Володимировича та відзив стягувача - філіі? Харківського обласного управління «Ощадбанк». В іншому апелянт посилався на доводи зазначені в скарзі.
23.09.2024 до суду Апеляційної інстанції надійшов від Цимбала С.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому Цимбал С.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає в повній мірі.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2, відкрите постановою від 07 лютого 2024 року на підставі виконавчого листа Дзержинського районного суду м. Харкова, виданого 24 вересня 2015 року. В межах вказаного виконавчого провадження здійснюється примусове стягнення зі скаржника на користь АТ «Ощадбанк» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованості в розмірі 106134,32 дол. США та судового збору в розмірі 5481 грн.
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
За статтею 14ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Згідно з частиною першою статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».
Так, у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом
Частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, стосовно того, що посилання скаржника на неможливість приватним виконавцем здійснювати стягнення з банку оскільки останній має ознаки державної установи та стягнення повинно здійснюватися на користь держави на користь держави є не обгрунтованими з огляду на наступне:
Згідно з ч. 2 Загальних положень Статуту стягувача (затвердженого постановою КМУ від 25.02.2003 року № 261, в редакції постанови КМУ від 09.02.2024 року № 139, погодженого НБУ 04.03.2024 року), банк утворено відповідно до розпорядження Президента України, від 20 травня 1999р. № 106 «Про акціонування Державного спеціалізованого комерційного ощадного банк України», постанови Кабінету Міністрів України від 21 травня 1999 р. № 876 «Про деякі питання управління Державним спеціалізованим комерційним ощадним банком України» (Офіційний вісник України, 1999 року, № 21, ст. 955) шляхом перетворення Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України у відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» , тип якого відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства» змінено на публічне акціонерне товариство відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 6 квітня 2011 року № 502 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України» від 25 лютого 2003 року № 261 (Офіційний вісник України,2011 р., № 36, ст. 1485). Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 5 червня 2019 року № 568 «Питання акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (Офіційний вісник України, 2019 р, № 55, ст. 1908) тип акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» змінено на приватне.
Відповідно до ч. 8 Статуту стягувача, єдиним акціонером банку, якому належить 100 відсотків акцій у статутному капіталі банку, є держава. Функції з управління корпоративними правами держави у банку здійснює Кабінет Міністрів України.
Згідно з ч. 11 Статуту стягувача, банк є юридичною особою приватного права, утвореною згідно з законодавством. Відповідно до ч.ч. 12 та 13 Статуту, банк, як юридична особа, має у власності відокремлене майно, самостійний баланс, відкриває власні рахунку у Національному банку та інших банках, використовує власні печатки, штампи, фірмові бланки та банківські реквізити. Банк має право від свого імені набувати майнових і особистих немайновнх прав, зокрема вчиняти правочини (договори, контракти), бути учасником судового і арбітражного процесу (позивачем, відповідачем) в судах.
Відповідно до ч. 22 Статуту, банк є економічно самостійним і повністю незалежним від органів державної влади і органів місцевого самоврядування в рішеннях та діях, пов`язаних з його операційною діяльністю.
Згідно з ч. 23 Статуту, банк проводить свою діяльність на комерційній основі, набуває, володіє, користується і розпоряджається майном, зокрема будівлями, спорудами, устаткуванням, інвентарем, фондами та коштами, які належать йому на праві власності, відповідно до законодавства.
Зазначені положення Статуту банку, кореспондуються з положеннями Закону України «Про банки і банківську діяльність».
Банком визнається юридична особа, яка ні підставі ліцензії має виключне право надавати банківські послуги (ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність»). Банк самостійно визначає напрями своєї діяльності і спеціалізацію за видами послуг, (ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність»).
Національний банк України не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором. Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом.
Статтею 6 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає організаційно-правову форму банку. Так, банки в Україні створюються у формі акціонерного товариства або кооперативного банку.
Згідно зі загальними положеннями статуту стягувача, його організаційно-правова форма - акціонерне товариство, (тип - приватне) (ч. 3 Статуту банку).
Органи державної влади- це ланка (елемент) механізму держави, що бере участь у виконанні функцій держави й наділений при цьому владними повноваженнями.
Згідно ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», державний орган - орган державної влади, в тому числі колегіальний державний орган, інший суб`єкт публічного права, незалежно від наявності статусу юридичної особи, якому згідно із законодавством надані повноваження здійснювати від імені держави владні управлінські функції, юрисдикція якого поширюється на всю територію України або на окрему адміністративно-територіальну одиницю
Отже, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» не наділений згідно з законодавством та установчими документами повноваженнями здійснювати від імені держави владні управлінські функції; не є державою чи державним органом.
Тому колегія суддів приходить до висновку, що приватним виконавцем не було порушено норм законодавства при відкритті виконавчого провадження.
Щодо доводів апелянта про пропуск стягувачем строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання апеляційний суд зазначає, що строки пред?явлення виконавчих документів до виконання визначені у ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження». 
Згідно ч. 1 ст. 12 цього Закону, виконавчі документи можуть бути пред?явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень, комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред?явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Відповідно до ч.4. ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», строки пред?явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: пред?явлення виконавчого документа до виконання
Враховуючи що Стягувач не є державою чи державним органом, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що строк пред?явлення виконавчого листа №638/8733/14-ц до виконання становить 3 роки, що перервався пред`явленням до виконання.
Копією виконавчого листа №838/8733/14-ц, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова від 24.09.2015, підтверджується повернення виконавчого листа Стягувачу 12.02.2021. Отже, трирічний строк для повторного пред`явлення до виконання Стягувачем спливав 12.02.2024.
Враховуючи, що 07.02.2024, за заявою Стягувача від 06.02.2024, приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Цимбалом Сергієм Володимировичем винесена Постанова від 07.02.2024 про відкриття виконавчого провадження (ВП N? НОМЕР_2), цей трирічний строк перервався пред?явленням до виконання.
Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що доводи Боржника про пропуск строку пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання є хибними.
Аргументи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.
За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви і доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування даного судового рішення.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2). 
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 08 листопада 2024 року.
Головуючий                                                         О. Ю. Тичкова

Судді                                                                        О.В.Маміна 

                                                                       Н.П.Пилипчук