ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
17 жовтня 2024 року
м. Київ
 
справа № 727/4178/23
провадження № 51-71км24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча                                  ОСОБА_1 ,
судді                                            ОСОБА_2 ,
                                                    ОСОБА_3 ,
 
секретар судового засідання        ОСОБА_4 ,
 
учасники  судового провадження:
прокурор                                              ОСОБА_5 ,
представник потерпілої                   ОСОБА_6  (у режимі відеоконференції),
захисник                                              ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
засуджений                                         ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 25 січня 2024 року в  кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023260000000426, стосовно 
ОСОБА_8,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та зареєстрований у    АДРЕСА_1 ), проживає в АДРЕСА_2 ), 
засудженого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, ч. 6 ст. 152, ч. 2 ст. 156Кримінального кодексу України (далі - КК України). 
І. Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі прокурор виклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі - Суд) про скасування ухвали апеляційного суду стосовно ОСОБА_8  та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у  зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочинів та особі засудженого внаслідок м`якості. 
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор посилається на те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), оскільки суд апеляційної інстанції не навів у ній ґрунтовних мотивів на спростування доводів апеляційної скарги прокурора.
Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій достатньою мірою не врахували обставин вчинення злочинів, особи засудженого, наявності обтяжуючих покарання обставин та відсутності обставин, які пом`якшують покарання. 
Вважає, що лише покарання у виді довічного позбавлення волі перебуватиме                     у справедливому співвідношенні з тяжкістю та обставинами скоєного злочину.
 
ІІ. Зміст судових рішень і встановлені судами обставини кримінального провадження
 
За вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 листопада 2023 року ОСОБА_8 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 130 КК України - на строк 3 роки, за ч. 6 ст. 152 КК України - на строк 15 років, за ч. 2 ст. 156 КК України - на строк 8 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_8 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Цивільний позов задоволено, стягнуто із ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_9 150 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 25 січня 2024 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 та прокурора залишено без задоволення, а вирок - без зміни.
ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він у період часу з березня                  по 28 жовтня 2022 року, перебуваючи за місцем свого проживання на                             АДРЕСА_3 , вчинив кримінальні правопорушення стосовно своєї дочки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за викладених у вироку обставин.
Так, ОСОБА_8 , будучи близьким родичем потерпілої - її батьком, з  метою задоволення власної статевої пристрасті, використовуючи безпорадний стан малолітньої потерпілої, яка внаслідок свого віку не могла правильно розуміти сутність та характер вчинюваних з нею дій сексуального характеру, у вказаний період часу систематично вчиняв стосовно дочки розпусні дії, які виражалися                     в демонстрації малолітній ОСОБА_9 відеозапису зі сценами порнографічного характеру та в пропозиціях повторити ці дії, в оголенні ОСОБА_8 свого статевого органа і примушуванні малолітньої доторкатися до нього. Після відмови малолітньої потерпілої від виконання вищевказаних дій, застосовуючи психологічний тиск та погрози фізичною розправою, ОСОБА_8 примушував малолітню ОСОБА_9 самостійно оголити її статеві органи, непристойно доторкався руками та язиком до статевого органа малолітньої дочки.
Крім того, ОСОБА_8 , вчинивши раніше розбещення відносно своєї малолітньої дочки, 29 жовтня 2022 року, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, без добровільної згоди ОСОБА_9 , застосовуючи фізичне насильство, що виразилося в завданні удару рукою в голову, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані з анальним проникненням у тіло малолітньої потерпілої з використанням геніталій, спричинивши останній фізичний біль та легкі тілесні ушкодження.
Також ОСОБА_8 як особа, інфікована вірусом імунодефіциту людини, був письмово ознайомлений із тим, що він може бути джерелом зараження                   ВІЛ-інфекції для інших осіб, та письмово попереджений про кримінальну відповідальність, яка може наступити у випадку, якщо він свідомо поставить іншу особу в небезпеку зараження вірусом імунодефіциту людини.
Проте ОСОБА_8 29 жовтня 2022 року, усвідомлюючи наявність у нього невиліковної інфекційної хвороби, яка передається, у тому числі, статевим шляхом під час незахищених статевих стосунків та яка є небезпечною для життя людини, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із анальним проникненням в тіло своєї малолітньої дочки, з використанням геніталій, без застосування запобіжних заходів контрацепції, тим самим поставив малолітню потерпілу в небезпеку зараження вірусом імунодефіциту людини.
 
ІІІ. Позиції учасників судового провадження
 
У судовому засіданні прокурор та представник потерпілої підтримали                          подану касаційну скаргу, засуджений і його захисник заперечили щодо її задоволення.
IV. Мотиви Суду
 
Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 та правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 130, ч. 6 ст. 152, ч. 2 ст. 156 КК України в касаційній скарзі прокурором не оскаржуються.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції  переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій  в межах касаційної                          скарги.
Доводи прокурора, викладені в касаційній скарзі, про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Положеннями ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не  виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається із вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання, врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, одне з яких віднесено до особливо тяжких злочинів, обставини їх вчинення, форму і ступінь вини та мотиви вчинення кримінальних правопорушень.
Поряд із цим суд узяв до уваги: обтяжуючі покарання обставини, якими визнав рецидив злочинів та вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини; відсутність пом`якшуючих покарання обставин; дані про особу засудженого, який раніше неодноразово судимий, у тому числі за злочин проти статевої свободи та статевої недоторканності особи, позитивно характеризується за місцем ув`язнення, згідно з характеристикою з ДУ «Чернівецький слідчий ізолятор», перебуває на профілактичному обліку як особа, що схильна до самогубства та членоушкоджень, він є особою з інвалідністю 3-ї групи загального захворювання.
Урахувавши всі наведені обставини, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання в межах санкцій ч. 1 ст. 130, ч. 6 ст. 152, ч. 2 ст. 156 КК України, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Суд апеляційної інстанції, аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора про вчинення ОСОБА_8 злочинів щодо своєї малолітньої дочки, зазначив, що ця обставина є кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України, і законодавцем це враховано в санкції указаної норми. Утім під час призначення покарання за інші кримінальні правопорушення стосовно дочки ця обставина не може бути врахована, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 67 КК України, призначаючи покарання, суд не може визнати такими, що обтяжують, обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
Крім того, апеляційний суд зважив на те, що в результаті вчинених злочинів            не настало тяжких наслідків.
Апеляційний суд не встановив підстав для скасування вироку і призначення ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості всебічно розглянуті апеляційним судом, який відмовив у їх задоволенні з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення.
Підстав для задоволення касаційної скарги не встановлено.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргупрокурора залишити без задоволення.
Ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 25 січня 2024 року стосовно ОСОБА_8 залишити без зміни. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                                         ОСОБА_3